Ухвала

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 182/6798/21

провадження № 61-13813ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для подання до Верховного Суду підписаної касаційної скарги у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додавши до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, а також сплати судовий збір за подання касаційної скарги або надати документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до вимог закону.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду від 29 вересня 2023 року ОСОБА_1 09 жовтня 2023 року подав до Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги та квитанцію про сплату судового збору.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

В уточненій редакції касаційної скарги заявник зазначає підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанцій застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 29 серпня 2018 року у справі № 750/6471/15-ц, від 24 червня 2019 року у справі № 760/15645/15-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 206/5103/18 та від 28 вересня 2022 року у справі № 551/1203/19.

Разом з тим, на постанови Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 750/6471/15-ц та від 24 червня 2019 року у справі № 760/15645/15-ц заявник посилався у первинній редакції касаційної скарги, поданій 20 вересня 2023 року, та Верховний Суд в ухвалі від 29 вересня 2023 року вказав, що зміст цих постанов свідчить, що вони постановлені не у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга не містить мотивів застосування судами статті 40 СК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 750/6471/15-ц та від 24 червня 2019 року у справі № 760/15645/15-ц, а її доводи зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Аналіз змісту наведених скаржником постанов Верховного Суду свідчить, що за аналогічних висновків щодо застосування статті 40 СК України, залежно від конкретних установлених обставин, судом касаційної інстанції були зроблені різні висновки щодо наявності підстав визнання шлюбу фіктивним.

Зокрема, у справі № 551/1203/19 позивачі звернулись до суду із позовом про визнання недійсним шлюб, укладений між їх померлим батьком та відповідачем. На обґрунтування позовних вимог зазначали, що їх батько після тяжкого та тривалого онкологічного захворювання помер. Після його смерті вони дізнались, що 04 липня 2019 року у приміщенні лікарні їх батько уклав шлюб з відповідачем. Вважали цей шлюб фіктивним, оскільки під час здійснення його реєстрації їх батько приймав психотропні та сильнодіючі знеболювальні засоби, а тому не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій, а відповідач, яка здійснювала догляд за ним та була обізнана про стан його здоров`я, скористалася його безпорадним станом, уклала із ним шлюб. Як на підтвердження фіктивності шлюбу посилалися на його нетривалість (10 днів), відсутність спільного бюджету та побуту, а також на те, що відповідач, яка не приймала участі у похованні батька, звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Верховний Суд зробив висновок, що «суд апеляційної інстанції не урахував положення частини другої статті 78 ЦПК України та не встановив на підставі допустимих доказів (відповідного висновку судово-психіатричної експертизи) чи був психічний розлад померлого тяжким (в результаті чого він не усвідомлював сповна значення своїх дій і (або) не міг керувати ними), у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 40 СК України, для задоволення позову. Також необхідно звернути увагу, що позивачі заявляли про те, що укладений шлюб є фіктивним, тобто укладеним без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 40 СК України). При цьому судом апеляційної інстанції чітко не визначено законну підставу (підстави) для визнання шлюбу недійсним. Не надано оцінки також тому, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо».

У справі № 206/5103/18 за позовом про визнання шлюбу недійсним та фіктивним з моменту його укладення, Верховний Суд вказав, що «при вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини другої статті 41 СК України). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів порушення його прав укладенням шлюбу у липні 2004 року між відповідачами. Позивачем не доведено що відповідач ОСОБА_3 не мав волевиявлення на укладення оспореного позивачем шлюбу. Окрім того, позивач звернувся до суду із цим позовом лише через 14 років з моменту реєстрації відповідачами оспореного шлюбу. Судами надано належну оцінку поясненням ОСОБА_3 який зазначив, що саме він ставив підпис у заяві про реєстрацію шлюбу, він бажає жити у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , у них склались міцні стосунки, вони турбуються один про одного. Судами враховано тривалість спільного проживання відповідачів як подружжя, характер їхніх взаємовідносин, спільний відпочинок. При вирішенні цього спору судами надано оцінку неприязним стосункам сторін спору, які мають тривалий характер, що, зокрема, пов`язані із користуванням житловою нерухомістю. Доводи позивача про наявність численних судових рішень з приводу користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1 не є підставою для задоволення позову про визнання шлюбу фіктивним».

У цій справі про визнання шлюбу недійсним ОСОБА_1 посилається на те, що він, перебуваючи в Україні, скористувався послугами шлюбного агентства, в якому познайомився з відповідачкою, внаслідок чого у них склались близькі відносини. 02 листопада 2018 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Одразу після реєстрації шлюбу він дізнався, що його дружина та її друзі мають зв`язки зі злочинною діяльністю та корупцією, пов`язаною з шахрайством чи шахрайськими шлюбними агентствами, заподіянням болю особам, які нічого не підозрюють. Тобто, після укладеного шлюбу він зрозумів, що його дружина не має наміру створювати сім`ю та набувати сімейних прав та обов`язків. При цьому, за весь цей час вони разом не проживали, спільне господарство не вели, спільних друзів не мали та спільного майна не придбали. Вважає, що відповідачка, шляхом укладання фіктивного шлюбу, намагалась ним скористатись для отримання громадянства та фінансової вигоди.

Апеляційний суд зазначив, що відсутність мети щодо створення сім`ї може стосуватись як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім`ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило, вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. Водночас, слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад, коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народились діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримуються інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо. Крім того, вирішуючи справу, слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довів в судовому засіданні, що при укладанні шлюб він мав намір створити сім`ю, а відповідачка цього не бажала. Адже позивач сам стверджував, що шлюб між ним та відповідачкою по справі було зареєстровано за взаємною згодою. Подружжя проживало разом в квартирі, яку винаймали, і внаслідок їх спільного проживання в них народилась спільна дитина. Тобто, з наведених доказів вбачається, що між сторонами існували особисті відносини, які були підставою для укладання шлюбу. Під час дослідження доказів, судом не було знайдено підтвердження того факту, що відповідачка укладала шлюб без наміру створити сім`ю та мала чи могла мати намір створити сім`ю шляхом задоволення власних інтересів, як зазначає позивач, отримання громадянства та матеріальної вигоди. Не приводить доказів існування таких фактів позивач і в апеляційній скарзі. Аргументи апелянта зводяться до незгоди з оцінкою наведених ним доказів судом першої інстанції.

Отже, висновки судів в оскаржених судових рішеннях не суперечать висновкам щодо застосування статті 40 СК України, викладених у наведених в касаційній скарзі постановах Верховного Суду, та які, виходячи із встановлених судами обставин, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в цій справі, а доводи уточненої касаційної скарги так само зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тому посилання скаржника на не дослідження судами доказів не є самостійною підставою для відкриття касаційного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

З огляду на зазначене, недоліки вказані в ухвалі Верховного Суду від 29 вересня 2023 року, не усунуто.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков