Ухвала

Іменем України

06 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 755/4532/21

провадження № 61-13729ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що 15 жовтня 2016 року між нею та підданим Королівства Норвегії ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі № 755/1953/20. У подружжя є дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу, а саме 16 листопада 2016 року, на підставі договору купівлі-продажу, вони придбали квартиру

АДРЕСА_1 . 24 лютого 2017 року

на підставі договору купівлі-продажу вони придбали машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначала, що оскільки майно придбане за час шлюбу, то воно належить дружині та чоловікову на праві спільної сумісної власності, незалежно

від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Право власності на майно зареєстровано за відповідачем, але шлюбного договору між сторонами не було укладено, домовленості щодо поділу майна не було досягнуто, і між сторонами виник спір щодо поділу вказаного майна.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просила припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя; визнати

за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини зазначеної квартири

в порядку поділу спільного майна подружжя; припинити право спільної сумісної власності на машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності

на 1/2 частини машиномісця (гаражу) № НОМЕР_1 у порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності

на 1/2 частини вказаного машиномісця (гаражу) у порядку поділу спільного майна подружжя.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня

2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за громадянкою України ОСОБА_3 право власності

на 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнано за підданим Королівства Норвегія ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя.

Припинено право спільної сумісної власності на машиномісце (гараж)

№ НОМЕР_1 , загальна площа 21,6 кв. м, який розташований у будинку

АДРЕСА_2 .

Визнано за громадянкою України ОСОБА_3 право власності

на 1/2 частини машиномісця (гараж) № НОМЕР_1 , який розташований у будинку

АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнано за підданим Королівства Норвегія ОСОБА_1 право власності

на 1/2 частини машиномісця (гараж) № НОМЕР_1 , який розташований в будинку АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного майна подружжя. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 13 липня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2023 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 Кочана В. М. залишено без задоволення, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірне нерухоме майно придбано за час шлюбу сторін, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частинах.

19 вересня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 13 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду

від 03 серпня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення

та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивовано тим, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, оскільки повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду отримано заявником лише 22 серпня

2023 року, на підтвердження чого надано докази.

Відповідно до частин першої, другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо

в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення

або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів

з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що строк на касаційне оскарження

був пропущений з поважних причин, а тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а строк - поновленню.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суди попередніх інстанцій

в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми статей 60, 61, 57, 71 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18, від 12 червня 2019 року

у справі № 464/7011/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі

№ 464/7011/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.

Також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали

їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою

та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний

Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі,

і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду

про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та підданим Королівства Норвегії ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі № 755/1953/20.

Згідно із свідоцтвом про народження, виданим повторно 09 березня 2017 року, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьки: батько ОСОБА_1 - підданий Королівства Норвегія, мати - ОСОБА_3

16 листопада 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_9 , укладено договір

купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 придбав квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 120,1 кв. м. Квартира придбана

за 149 600,00 грн.

24 лютого 2017 року між ТОВ «Укрбуд Девелопмент» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу машиномісця, за умовами якого

ОСОБА_1 придбав машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 , що розташований у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 21,6 кв. м. Гараж придбано за 45 000,00 грн.

Згідно з частиною третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна,

що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один

із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того

з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того

з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц,

від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 11 квітня 2019 року

у справі № 339/116-16-ц.

При повторному апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 зазначила, що спірне майно придбано у період шлюбу,

за її згодою та за грошові кошти, що є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю.

ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на те, що кошти, за які придбано спірне майно, належали йому до шлюбу та були його особистою приватною власністю, а тому спірне майно є також особистою власністю відповідача. Також звертав увагу суду на банківські витяги, згідно з якими 21 жовтня 2016 року

він перерахував ОСОБА_3 на її рахунок для придбання житла

120 000 доларів США; 25 листопада 2016 року - для придбання машиномісця 30 000 доларів США; 16 грудня 2016 року - для проведення ремонту житла 30 000 доларів США; 20 березня 2017 року - для проведення ремонту житла 15 000 доларів США; 18 вересня 2017 року - для придбання меблів та побутової техніки 5 000 доларів США.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази

не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність,

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи сторони відповідача, що перераховані ним ОСОБА_3 кошти були спрямовані на купівлю спірних квартири та машиномісця,

є необґрунтованими, оскільки надані відповідачем банківські виписки підтверджують лише факт перерахування ОСОБА_3 коштів без зазначення їх цільового призначення.

Окрім того, розмір перерахованих грошових коштів не відповідає вартості придбаного нерухомого майна, адже за договорами купівлі-продажу,

які є чинними та ніким не оспорювалися, квартира

АДРЕСА_1 придбана

за 149 600 грн, а машиномісце (гараж) - за 45 000 грн.

При цьому кошти перераховувалися задовго до укладення договорів купівлі-продажу.

Отже, правильним є висновок апеляційного суду про те, що зважаючи на те,

що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім`єю, проте позивач тривалий час знаходилась разом з донькою в Україні, тоді коли ОСОБА_1 - у Норвегії, неможливо достеменно встановити, що вказані грошові кошти були перераховані відповідачу саме для придбання спірного нерухомого майна, а не на інші потреби сім`ї.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у ЗАТ «ОТП Банк» у розмірі 150 000 доларів США, які стягнуті з неї рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року у справі №753/4821/13-ц та які остання так і не повернула банку.

На укладення вказаних договорів купівлі-продажу на квартиру

та машиномісце позивач, як дружина покупця, надавала згоду.

Між подружжям шлюбний договір не укладався.

Таким чином, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя,

а також на те, що відповідач не надав жодних належних та достовірних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що спірне майно було придбано за його особисті кошти, апеляційний суд правильно погодився

з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог

про поділ майна подружжя.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня

2022 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, установивши, що спірна квартира придбана 16 листопада 2016 року, тобто через місяць після укладення шлюбу, а машиномісце - 27 лютого 2017 року, тобто через чотири місяці після укладення шлюбу, не встановив достовірно, за рахунок яких коштів було придбано спірне нерухоме майно.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, належним чином не встановив обставини справи, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, зокрема випискам з рахунків, наданих банком.

Відхиляючи доводи представника відповідача про те, що позивачка не працювала, не мала заощаджень та жодного джерела доходу, апеляційний суд посилався на те, що матеріали справи містять докази, що ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у ЗАТ «ОТП Банк» у розмірі 150 000,00 дол. США, які не повернула банку.

Апеляційний суд не врахував, що позивач отримала вказані кредитні кошти на підставі кредитного договору від 27 березня 2008 року, а рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року у справі № 753/4821/13-ц з позивачки стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором. Натомість, спірне нерухоме майно придбано 16 листопада 2016 року та 27 лютого 2017 року, тобто більш ніж через вісім років після отримання позивачкою кредиту та через три роки після стягнення з позивачки на користь банку заборгованості по кредиту.

При цьому належної правової оцінки наданих відповідачем доказів апеляційний суд не здійснив, а обмежився узагальнюючими фразами про недоведеність, що саме ці кошти були потрачені на купівлю майна.

Крім того, апеляційний суд порушив вимоги статті 376 ЦПК України, зокрема не звернув увагу на те, що суд першої інстанції належним чином

не повідомив відповідача про дату судового засідання.

При повторному апеляційному перегляді заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року, апеляційний суд,

з урахуванням постанови Верховного Суду від 31 травня 2023 року, надав належної правової оцінки наданих відповідачем доказів та з урахуванням всіх встановлених матеріалами справи обставин, дійшов обґрунтованого висновку про залишення заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року без змін.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким апеляційним судом була надана належна правова оцінка.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18, від 12 червня 2019 року

у справі № 595/324/17, від 27 лютого 2019 року у справі

№ 464/7011/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 755/4532/21.

У постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі

№ 759/5338/18, зроблено висновок, що «той із подружжя, який заявляє

про спростування презумпції спільності права власності подружжя, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Суд першої інстанції встановив, що грошові зобов`язання за договором за придбання квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 (спірна квартира) відповідачем виконані за рахунок коштів, які були нею отримані внаслідок продажу її квартири за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що належала

їй на праві приватної власності, а тому спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача».

У постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 вказано, що «установивши, що житловий будинок ІНФОРМАЦІЯ_1 придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період перебування сторін у шлюбі,

суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки протилежного ОСОБА_1

не доведено. При цьому суди дійшли обґрунтованих висновків про те,

що вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на її частину у праві спільної часткової власності на будинок

є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 не погодилась на припинення

її права на частину спірного будинковолодіння».

У постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі

№ 464/7011/16-ц, вказано, що «задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції, врахувавши наведені обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти

є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини

та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а, отже, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на його придбання були використані спільні кошти, у тому числі кредитні кошти, на отримання яких ОСОБА_1 надавала відповідачу свою письмову згоду, та надавала згоду для передачі спірного майна у заставу, як майна, що було придбано за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя, яку було оформлено нотаріально. Також судом було враховано презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була».

У постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі

№ 339/116/16-ц вказано, що «суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем

не надано».

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі

№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними

у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання в касаційній скарзі про неврахування апеляційним судом висновків при розгляді справ у подібних спірних правовідносинах, які були викладені у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17,

від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц є безпідставними, оскільки висновки у цих справах

та у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня

2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність постанови суду апеляційної інстанції.

Отже, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу

не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд

не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom)

від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права

та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня

2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , строк на касаційне оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 серпня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня

2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська