Головуючий у І інстанції Саадулаєв А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив про його задоволення, посилаючись на те, що у жовтні 2003 року йому була призначена та до листопада 2020 року виплачувалася пенсія за вислугою років в розмірі 90% від встановленої працівникам прокуратури заробітної плати, у відповідності до порядку проведення перерахунку пенсій прокурорсько-слідчим працівникам та визначення умов їх перерахунку, встановленого положеннями ч. 7 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням змін, внесених положеннями ч. 18 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року та ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року.

Разом з тим, 28 грудня 2014 року Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-УІІІ, попередня редакція положень ч. 20 ст. 86 Закону №1697-УІІ «про перерахування працівникам прокуратури пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників», була змінена на іншу, а саме, що «умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України» (положення набули чинності з 15.07.2015 року).

Тобто, повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 15 липня 2015 року законодавець делегував Кабінету Міністрів України.

Положеннями п.п.1 п.13 Розділу XIII Закону № 1697-УІІ Кабінет Міністрів України було зобов`язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону (з 26.10.2014 року), а саме до 25 січня 2015 року, привести свої нормативно- правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно- правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом, зокрема, прийняття нормативно-правового акту щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Разом з тим, Урядом такий відповідний нормативно-правовий акт, який б закріплював можливість перерахунку пенсії, у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури, у строк до 25 січня 2015 року та до 13 грудня 2019 року прийнято не було і умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не був визначений.

Таким чином, у період з 01 червня 2015 року по 01 січня 2020 року раніше призначені пенсії працівникам прокуратури не перераховувалися.

13 грудня 2019 року рішенням Конституційного суду України № 7-р(ІІ)/2019 у справі № 3-209/2018(2413/18, 2807/19) за конституційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ, якими було передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, визнані неконституційними.

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюване положення Закону порушувало конституційні засади поділу державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу і судову, призводить до порушення регулювання основ соціального захисту прокурорів, оскільки за його змістом регулювання порядку перерахунку призначеної пенсії працівникам прокуратури має здійснюватися актом Кабінету Міністрів України, а не законом України, тобто положення ч.20 ст.86 Закону суперечить ст.6, п.14 ч.1 ст. 92 Конституції України.

Конституційний суд в порядку виконання цього рішення встановив, що ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-УІІ підлягає застосуванню в первинній редакції, а саме, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії.

Саме у період неконституційного обмеження права прокурорських пенсіонерів на перерахунок пенсії, 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України були прийняті постанови № 657 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року» та № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якими були збільшені посадові оклади та оклади за військовим званням працівникам органів прокуратури.

Так, з квітня 2008 року по 13 грудня 2019 року, день ухвалення Конституційним судом України рішення № 7-р(ІІ)/2019 у справі № 3-209/2018(2413/18, розмір пенсії позивача визначався на підставі довідки Генеральної прокуратури № 523 від 15.04.2008 року №18-523зп., при загальному розмірі заробітної плати в сумі 12 649,01 грн., складав 11 384,11 грн.

Разом з тим, згідно довідки Офісу Генерального прокурора № 21-359зп від 5.03.2020 року, розрахунок грошового забезпечення, що враховується в перерахунок пенсії, здійснений на підставі постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 та № 704, та складав 57 358,42 грн., за яким пенсія позивача (90%) повинна була бути в розмірі 51 622,58 грн.

04 листопада 2020 року рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 640/20447/20 (яке набуло законної сили тільки 11.02.2021 року) позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві був задоволений частково.

Суд визнав протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в перерахунку ОСОБА_1 пенсії за вислугою років з 01 січня 2020 року, в зв`язку з підвищенням (відповідно до рішення Конституційного суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року) заробітної плати працівникам прокуратури, викладену в листах від 13.03.2020 року № 2600-0310-8/35269, від 28.04.2020 року № 2600-0310-8/51538 та від 08.05.2020 року №2600-0310-8/56928, та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати ОСОБА_1 пенсію за період з 01 січня 2020 року по 31 березня 2020 року на підставі довідки Офісу Генерального прокурора від 05 березня 2020 року №21-359зп (розрахунок грошового забезпечення здійснений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» від 30.08.2017 року № 657), з урахуванням раніше проведених виплат.

Таким чином, суд відновив право позивача на перерахунок пенсії з 01 січня 2020 року відповідно до положень ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, за якими призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок.

Отже, за період з 01 березня 2018 року по листопад 2019 року (включно, в межах заявлених позивачем вимог) позивачу не було додатково донараховано коштів пенсії на суму 845 007,87 грн. (51 622,58 грн. - розмір пенсії від заробітної плати за довідкою Офісу Генерального прокурора з 01.03.2018 року) - 11 384,11 грн. (щомісячної фактично отриманої пенсії) = 40 238,47 грн. х 21 місяць (з 1 березня 2018 року по листопад 2019 року включно).

Позивач, вказуючи на порушення його пенсійних прав через заподіяння матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, а саме, через щомісячне недоотримання від Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві пенсії в повному обсязі, звернувся до суду з даним позовом, у якому з вищенаведених підстав просив стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на відшкодування заподіяної у період з 01 березня 2018 року по листопад 2019 року майнової шкоди кошти у сумі 845 007,87 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилається на те, що висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ґрунтуються лише на тому, що чинним законодавством не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, а тому правові підстави для стягнення з Держави Україна шкоди, заподіяної прийняттям акта, який згодом визнаний неконституційним, відсутні.

Однак такі висновки суду є помилковими, оскільки неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України, є підставою для застосування до держави передбачених ст. 1175 ЦК України наслідків, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними, стосується також і випадків визнання їх неконституційними.

З огляду на наведене, апелянт у скарзі посилається на те, що Закон не можна визнати незаконним, оскільки немає іншого, вищого над ним Закону, крім Конституції України, на відповідність якій Закон підлягає перевірці, а тому Закон можна визнати тільки неконституційним.

Таким чином, до спірних правовідносин щодо права особи на відшкодування майнової шкоди, спричиненої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, слід застосовувати положення ст. 1175 ЦК України, а тому позивач вважає заявлену ним позовну вимогу упущеною вигодою (п.2 ч.2 ст.22 ЦК України), оскільки це стосується відшкодування тих сум, які підлягали виплаті, однак не були йому нараховані та виплачені у період з 01 березня 2018 року по листопад 2019 року на підставі положень законів, визнаних в подальшому неконституційними.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві проти задоволення скарги позивача заперечило та просило скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві Бойко М.А. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечила та просила рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що у жовтні 2003 року ОСОБА_1 була призначена та до листопада 2020 року (включно) виплачувалася пенсія за вислугою років в розмірі 90% від встановленої працівникам прокуратури заробітної плати, у відповідності до порядку проведення перерахунку пенсії прокурорсько-слідчим працівникам та визначення умови їх перерахунку, встановленого положеннями ч.7 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням змін, внесених положеннями ч. 18 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року та ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року.

28 грудня 2014 року Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VII (далі - Закон №76-VII, набув чинності з 01.01.2015 року), попередня редакція положень ч.20 ст.86 Закону № 1697-VII «про перерахування працівникам прокуратури пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників», була змінена на іншу, а саме, що «умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України» (положення набули чинності з 15.07.2015 року).

Тобто, повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій після 15.07.2015 року законодавець делегував Кабінету Міністрів України.

Положеннями п.п.1 п.13 Розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України було зобов`язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону (з 26.10.2014 року), а саме до 25 січня 2015 року, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом, зокрема, прийняття нормативно-правового акту щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

13 грудня 2019 року рішенням Конституційного суду України № 7-р(ІІ)/2019 у справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19) за конституційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, якими було передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, визнані неконституційними.

Конституційний суд в порядку виконання цього рішення встановив, що ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції, а саме, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії.

Так, з квітня 2008 року по 13 грудня 2019 року, день ухвалення Конституційним судом України рішення № 7-р(ІІ)/2019 у справі № 3-209/2018(2413/18, розмір пенсії позивача визначався на підставі довідки Генеральної прокуратури № 523 від 15.04.2008 року № 18-523зп.

Разом з тим, згідно довідки Офісу Генерального прокурора № 21-359зп від 15.03.2020 року, розрахунок грошового забезпечення, що враховується в перерахунок пенсії, здійснений на підставі постанов Кабінету міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 та № 704.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою, другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ст.91 Закону України № 2136-VIII від 13.07.2017 року «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України.

Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997р. № 1-зп, від 09.02.1999р. № 1-рп/99, від 05.04.2001р. № 3-рп/2001, від 13.03.2012р. № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, до прийняття рішення Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року, скасовані норми щодо розміру пенсії підлягали застосуванню, оскільки були прийняті законодавчим органом в установленому порядку.

Таким чином, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час нарахування пенсії у період з 01 березня 2018 року по листопад 2019 року (включно).

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду про те, що факт прийняття рішення Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року не впливає на спірні правовідносини, при цьому, вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на відносини, що виникли до його прийняття.

Такий висновок місцевого суду узгоджується з принципом юридичної визначеності (res judicata). Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Стосовно відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до норми ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно з ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Спеціальний закон, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, відсутній.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положень ст.1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в ст.21 ЦК України.

В частині другій цієї статті зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Звідси, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Зміст ст.1175 ЦК України дає підстави для висновку про її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Стаття 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої суми пенсії через її розрахунок.

Звідси, заявлені позивачем збитки у вигляді недоотриманої пенсії, не можуть бути відшкодовані в порядку ст.25 ЦК України за рахунок коштів державного бюджету, оскільки не належать до складу реальних збитків.

Також, частина друга ст.1 ЦК України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, норми ст.1175 ЦК України навіть в якості аналогії закону не підлягають до застосування в розглядуваному випадку.

Чинним законодавством не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, а тому правові підстави для стягнення з Держави Україна шкоди, заподіяної прийняттям акта, який згодом визнаний неконституційним, є відсутніми.

Підсумовуючи наведене, розрахунок пенсії позивача був здійснений відповідно до чинного законодавства та є таким, що відповідав вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову, оскільки будь-якої шкоди через визнання даних норм неконституційними позивачу не заподіяно.

Відповідно до практики ЄСПЛ однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014р. в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що на момент виплати пенсії протягом спірного періоду в позивача не могло виникнути законних сподівань на таку пенсію в більшому розмірі, оскільки на цей момент діяли правові норми умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, визначені Кабінетом Міністрів України.

Також, покладаючись на практику ЄСПЛ, слід дійти логічного та послідовного висновку про те, що право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути на підставі ч.3 ст.152 Конституції України, без відповідного закону, який визначає порядок реалізації цього права.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Оскільки позивачем суду не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про залишення його позову без задоволення.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у задоволенні йогопозову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: