Справа № 336/6177/23
Провадження № 2/336/2630/2023
11 жовтня 2023 року Шевченківській районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як Орган опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
представника позивачки адвоката Шерстюк А.О.,
третьої особи ОСОБА_4 ,
Представник позивачки адвокат Шкабуро О.В., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 08.02.2023 серії АР №1113774, виданого на підставі Договору про надання правової допомоги б/н від 01.02.2023, звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить суд: визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_2 . Зазначена квартира була отримана її батьками на родину. Крім ОСОБА_1 в квартирі зареєстровані третя особа 1 - ОСОБА_4 , який постійно проживає в квартирі, а також відповідач - ОСОБА_2 , який є онуком позивачки. Однак, в 2017 році відповідач, разом з своєю родиною батьком ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_5 виїхали на постійне місце проживання до російської федерації. З даного часу ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , нею не користується, комунальні послуги не сплачує, речей які б йому належали в квартирі відсутні. Реєстрація місця проживання відповідача за спірною адресою в м. Запоріжжі, створює для позивачки додаткові перешкоди в здійсненні приватизації квартири АДРЕСА_2 , крім того позивачка несе додаткові витрати на сплату комунальних послуг, відповідно до зареєстрованих осіб в квартирі. Враховуючи вищевикладені обставини, позивачка вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідачем відзив на позовну заяву не надано.
Ухвалою суду від 30.06.2023 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні.
Ухвалою суду від 16.08.2023 закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Шерстюк А.О. підтримала позовні вимоги та наполягла на їх задоволені.
Відповідач в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи був повідомленний відповідно до вимог ЦПК України. З заявою про відкладення розгляду справи чи запереченнями на позов до суду не звертався.
Третя особа ОСОБА_4 не заперечував проти задоволення позову.
Третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як Орган опіки та піклування в судове засідання не з`явилася, надано заяву про розгляд справи без участі представника та висновок щодо розв`язання спору по факту визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Керуючись положеннями ст. 280 ЦПК України, судом цивільну справу розглянуто в заочному порядку.
Вислухавши думку учасників справи, вивчивши надані суду документи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_2 . Крім ОСОБА_1 в квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , а також відповідач - ОСОБА_2 .
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2023 в справі № 336/3175/22 частково задоволено позов ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В частині позовних вимог про визнання таким, що втратив право користування квартирою, ОСОБА_2 відмовлено. Рішення набрало законної сили 26.05.2023.
Відмовляючи в задоволені позову, щодо визнання таким, що втратив право користування квартирою ОСОБА_2 , суд зазначив, що враховуючи факт реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 на території рф з 2020 року, показання свідків щодо не проживання відповідача протягом кількох років, суд вбачає підстави для задоволення позову в частині визнання таким, що втратив право користування квартирою, ОСОБА_3 . Водночас, суд не вбачає підстав для визнання таким, що втратив право користування квартирою, ОСОБА_2 , 2013 року народження, адже відповідач є малолітнім, доказів наявності у нього на праві власності чи користування іншого житла суду не надано, тож позбавлення його права користування квартирою може суттєво порушити право дитини на житло.
В порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
28.04.2023, після ухвалення рішення Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 13.04.2023 в справі №336/3175/22, малолітній ОСОБА_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва № НОМЕР_1 про реєстрацію місця проживання наданого з боку позивача.
На підтвердження факту не проживання відповідача за місцем його реєстрації, Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району як Органом опіки та піклування надано висновок щодо розв`язання спору по факту визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_4 , в якому зазначено, що у районної адміністрації наявні правові підстави для визнання неповнолітнього, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування зазначеною житлової квартирою.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира або інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до положень статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.89 ЦПК України).
Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.
Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік.
Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_2 з 2020 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , не проживає та має зареєстроване місце проживання на території російської федерації.
Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивачкою не заявлена вимога про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, судовий збір розподілу не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3-5, 10-13, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як Орган опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 16.10.2023.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, зареєстрований проживаючим: АДРЕСА_4 .

Законний представник відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, зареєстрований: АДРЕСА_5 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований: АДРЕСА_4 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, , м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 34.

Суддя: Н.С. Звєздова