Постанова

Іменем України

12 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 754/7992/20

провадження № 61-8222св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дочірнє підприємство «Мессер Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року у складі судді Саламон О. Б., додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року у складі судді Саламон О. Б., постанову Київського апеляційного від 04 травня 2023 року у складі колегії суддів Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., Мельника Я. С., та касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Мессер Україна», яка підписана представником Пелих Людмилою Дмитрівною, на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року у складі судді Саламон О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у складі колегії суддів Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., Мельника Я. С.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дочірнього підприємства «Мессер Україна» (далі - ДП «Мессер Україна», підприємство) про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що наказом директора ДП «Мессер Україна» № 10-К від 28 березня 2019 року позивача прийнято на посаду комерційного директора підприємства.

Наказом директора ДП «Мессер Україна» № 24-К від 29 травня 2020 року визнано, що ОСОБА_1 нібито допустив прогули у період з 12 травня 2020 року по 15 травня 2020 року, 28 травня 2020 року та 29 травня 2020 року, при цьому за вказані дні заробітну плату йому не нараховували, застосувавши за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. З даним наказом позивач був ознайомлений під розпис лише 04 червня 2020 року.

Наказом директора ДП «Мессер Україна» № 25-К від 29 травня 2020 року на підставі вищевказаного наказу було припинено трудовий договір з позивачем та звільнено його з посади комерційного директора підприємства з 29 травня 2020 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Копію даного наказу разом із супровідним листом ОСОБА_1 отримав поштою лише 05 червня 2020 року.

Позивач вважає, що вказані накази та його звільнення з посади є незаконними, оскільки відповідачем не було встановлено для нього, як комерційного директора, конкретного графіку роботи і його обов`язку постійно перебувати на робочому місці протягом робочого дня. При цьому до його відома не доводились будь-які локальні документи, зокрема, накази, посадові інструкції, повідомлення, якими б визначались посадові обов`язки і графік роботи працівника на посаді комерційного директора. Крім того, працюючи на посаді комерційного директора, позивач часто займався виробничими питаннями поза робочого місця, зустрічався по службовим питанням із представниками контрагентів підприємства.

19 березня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення дистанційної форми роботи. Цього ж дня директором підприємства було погоджено дистанційну роботу позивача з 19 березня 2020 року і на весь період дії карантину. При цьому позивач не був ознайомлений із будь-яким наказом відповідача, який би встановлював місце його дистанційної роботи і, відповідно, робочий графік.

Оскільки сторони не домовилися щодо конкретного робочого місця та робочого графіку позивача, ОСОБА_1 , починаючи з 19 березня 2020 року і по день свого звільнення 29 травня 2020 року, виконував свої трудові обов`язки у дистанційному режимі поза приміщеннями роботодавця і у місці на свій розсуд. За даний період у керівництва відповідача не виникло жодних зауважень або претензій щодо неналежного виконання відповідачем його трудових обов`язків.

12 травня 2020 року позивач за вказівкою директора прибув до приміщення київського офісу ДП «Мессер Україна», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Преображенська, 23, офіс 56-57, для участі у нараді з директором та членами правління компанії, де й знаходився весь робочій день.

13 травня 2020 року позивач за вказівкою директора прибув до київського офісу ДП «Мессер Україна», де протягом першої половини робочого дня передав йому службовий автомобіль марки «SkodaSuper». В другій половині дня, виконуючи свої трудові обов`язки, позивач зустрічався із представником ТОВ «ДіПі Ейр Газ» та директором ТОВ «Сервісна компанія «Шеврон».

14 травня 2020 року позивач захворів та перебував на лікарняному по 16 травня 2020 року, а потім - з 18 травня 2020 року по 27 травня 2020 року, що підтверджується листками непрацездатності.

Про факт захворювання позивач повідомляв керівництво підприємства в телефонному режимі.

28 та 29 травня 2020 року позивач виконував свої трудові обов`язки безпосередньо у приміщенні київського офісу відповідача.

01 червня 2020 року позивач зранку прибув до приміщення київського офісу, де директор підприємства ОСОБА_6 повідомив його про звільнення. При цьому директор відмовився повідомити йому причину звільнення і надати для ознайомлення відповідний наказ.

На думку позивача, його було звільнено з посади без законної підстави, а тому він підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, внаслідок відверто незаконного звільнення із займаної посади позивач зазнав значних моральних страждань. Позивач займав керівну посаду. Він був принижений в очах працівників підприємства, в тому числі, і своїх підлеглих. У період дії загальнодержавного карантину та існування труднощів у працевлаштуванні в умовах економічної кризи, ОСОБА_1 втратив джерело для існування. В зв`язку із цим він постійно перебуває у стресовому стані і втратив нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя. На думку позивача, неправомірними діями та рішеннями відповідача йому була завдана моральна шкода в розмірі 10 000,00 грн.

З урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив:

визнати незаконним та скасувати наказ директора ДП «Мессер Україна» ОСОБА_6 № 24-К від 29 травня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності;

визнати незаконним та скасувати наказ директора ДП «Мессер Україна» ОСОБА_6 № 25-К від 29 травня 2020 року про припинення трудового договору (контракту) та звільнення його з посади комерційного директора підприємства;

поновити його на посаді комерційного директора ДП «Мессер Україна»;

стягнути з ДП «Мессер Україна» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 29 травня 2020 року і по день фактичного поновлення на роботі, виходячи із розміру посадового окладу позивача у розмірі 62 500,00 грн;

стягнути з ДП «Мессер Україна» на його користь заборгованість по заробітній платі за травень 2020 року у розмірі 31 250,00 грн;

стягнути з ДП «Мессер Україна» на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Мессер Україна» про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

судом встановлено, що відповідно до наказу ДП «Мессер Україна» від 19 березня 2020 року № 1/3-К позивача, як директора комерційного, переведено із 19 березня 2020 року на дистанційну (надомну) роботу з можливістю віддаленого доступу до робочого комп`ютера та з дотриманням встановленого на підприємстві режиму праці з 08.00 год до 16.30 год та обідньою перервою з 12.00 год до 12.30 год без зміни інших умов праці, а також визначено робоче місце працівника за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначеним наказом повністю задоволено заяву позивача від 19 березня 2020 року, в тому числі і щодо визначення адреси робочого місця. Суд відхилив посилання позивача на те, що він не був ознайомлений з вказаним наказом, оскільки це спростовується відповідними актами, а також заявою позивача, в якій він просив змінити йому адресу робочого місця;

оскільки робочим місцем позивача визначено: АДРЕСА_1 , то його відсутність за вказаною адресою без поважних причин протягом робочого часу є прогулом. Самостійна зміна адреси робочого місця при такому режимі праці без узгодження та дозволу керівництва підприємства не передбачена чинним законодавством;

також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що у вищевказаний період ним взагалі виконувались будь-які обов`язки відповідно до трудового договору, а його перебування у будь-яких інших приміщеннях ДП не свідчить про таке виконання;

позивач у вказаний період у відрядження з м. Дніпра до м. Києва не направлявся, тобто відсутні підтвердження того, що позивач перебував у інших офісах підприємства з виробничих питань. Крім того, його відсутність у цих приміщеннях також підтверджується відповідними актами;

суд відхилив показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо обставин перебування позивача в офісі ДП у м. Києві, оскільки відсутні докази виконання позивачем своїх трудових обов`язків, а також підстави їх здійснення не за визначеною адресою робочого місця. Крім того, свідок ОСОБА_4 є колишнім працівником ДП, має триваючий судовий спір з відповідачем, а тому може бути зацікавленим у результатах розгляду справи;

суд зробив висновок, що 12, 13, 28 та 29 травня 2020 року позивачем допущено прогули, що підтверджується відповідними доказами по справі, які позивачем належним чином не спростовано;

щодо відсутності позивача 14 та 15 травня 2020 року, то на підтвердження поважності причин позивачем надано листок непрацездатності серії АШД № 390839 від 14 травня 2020 року з КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва - філія № 2 про амбулаторне лікування з 14 травня 2020 року;

відповідно до листа Дніпровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 03 липня 2020 року № 31.1-06/3952, Управлінням проведено перевірку обґрунтованості КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва ОСОБА_1 листка непрацездатності серії АШД № 390839 на період тимчасової непрацездатності з 14 травня 2020 року по 16 травня 2020 року (3 дні). У результаті перевірки встановлено, що вищезазначений листок непрацездатності видано необґрунтовано, з багаточисленними порушеннями умов наказів Міністерства охорони здоров`я України. Управління також зазначило, що рішення про відмову у призначенні матеріального забезпечення (повністю або частково) приймається комісією із соціального страхування, що створюється на підприємстві; комісія із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності ДП «Мессер Україна», керуючись пунктом 2.2 Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 13, зобов`язана прийняти рішення про відмову у призначенні матеріального забезпечення ОСОБА_1 по вказаному листку непрацездатності;

також листом від 17 липня 2020 року № 4413-6 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві повідомило, що згідно запитів ДП «Мессер Україна» фахівцями управління було здійснено перевірку (з виїздом на місце) первинної медичної документації на предмет обґрунтованості видачі листків непрацездатності ОСОБА_1 , за результатами якої встановлено, що надані на перевірку первинні медичні документи не обґрунтовують тимчасово непрацездатність ОСОБА_1 та, відповідно, видачу йому листків непрацездатності.

з урахуванням наведеного, суд відхилив наданий позивачем лист непрацездатності та зробив висновок, що позивачем не доведено причин поважності відсутності на роботі 14 та 15 травня 2020 року;

відсутність на роботі з 12 травня 2020 року по 15 травня 2020 року ОСОБА_1 пояснив у пояснювальній записці від 23 травня 2020 року (вхід. № 28 від 25 травня 2020 року), але обґрунтованих пояснень причини відсутності на роботі не надав, відсутні документи, які підтверджують відсутність на роботі ОСОБА_1 з 12 травня 2020 року по 15 травня 2020 року, 28 травня 2020 року, 29 травня 2020 року з поважних причин. Таким чином, судом встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення відповідач не зажадав та не отримав від ОСОБА_1 письмові пояснення за фактом порушення трудової дисципліни - прогули 28 травня 2020 року та 29 травня 2020 року. З урахуванням встановлених фактичних обставин у цій справі, суд зробив висновок про те, що невиконання відповідачем обов`язку отримати відповідне письмове пояснення від позивача щодо прогулів у вказані дні та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення;

позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин завдання йому моральної шкоди;

при обґрунтуванні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, позивач вказав, що при прийнятті на роботу йому було встановлено посадовий оклад у розмірі 62 500,00 грн і при звільненні йому було лише частково сплачено заробітну плату, а тому він просить стягнути з відповідача невиплачену частину в розмірі 31 250,00 грн. Надані стороною відповідача додаток до трудового договору, розрахункові листи, розрахункові відомості, довідки про обчислення середнього заробітку, а також табель обліку робочого часу за травень 2020 року спростовують доводи позивача про те, що він мав посадовий оклад в розмірі 62 500 грн та підтверджують позицію відповідача про оклад позивача в розмірі 31 250 грн. Виходячи з відпрацьованого позивачем часу у травні 2020 року, нарахування заробітної плати позивачу за травень 2020 року здійснено вірно, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року заяву представника відповідача ДП «Мессер Україна» - адвоката Пелих Л. Д. про вирішення питання щодо розподілу судових витрат задоволено частково.

Ухвалено по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Мессер Україна» про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, додаткове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Мессер Україна» понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

У задоволенні інших вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

суд погодився з запереченням представника позивача, який зазначив, що наведені доводи представника відповідача є необґрунтованими, оскільки позивач належним чином відвідував судові засідання, не зловживав своїми процесуальними правами і не затягував розгляд справи. При цьому, зміна складу суду і повторний розгляд справи не залежить від волі позивача, а тому тривалість розгляду справи не може бути підставою для відшкодування витрат на правову допомогу;

крім того, аналіз складених і наданих представником відповідача процесуальних документів, інформації і матеріалів у порівнянні з предметом спору і змістом судового рішення вказує на те, що більшість з них не стосується предмету спору і, відповідно, не були прийняті судом до уваги при ухваленні рішення. Більшість процесуальних документів фактично відтворюють зміст один одного, містять механічний перелік документів по справі і скопійований зміст документів підприємства, а також значні обсяги правових норм, які не стосуються предмету доказування по справі. Представник відповідача до більшості своїх документів (відзивів, заперечень та клопотань) додавав уже наявні у справі копії документів, що призвело до штучного збільшення обсягу витраченого ним часу і відповідно обсягу матеріалів справи;

щодо витраченого представником відповідача часу на прослуховування технічного запису судового засідання, то такий вид послуг не передбачений договором про надання правової допомоги. Крім того, представник не був позбавлений можливості робити нотатки та записи судових засідань або використовувати власні технічні засоби;

з приводу витрат на проведення науково-правового дослідження, то висновок не має будь-якого доказового значення у справі і тому не був прийнятий судом до уваги, у зв`язку з чим витрати на його проведення не можуть бути покладені на позивача;

таким чином, заявлена відповідачем сума витрат явно не відповідає ціні позову та складності справи. З урахуванням складності справи та виконані роботи, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, суд зробив висновок про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ДП «Мессер Україна» понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду 04 травня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДП «Мессер Україна» залишено без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У червні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_2 , у якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

позивач, працюючи на посаді комерційного директора у ДП «Мессер Україна», будучи фактично другою посадовою особою на підприємстві, визначав свій робочий графік і виробничі процеси на свій розсуд, зокрема, відвідував різні офіси та виробничі приміщення ДП «Мессер Україна», а також проводив зустрічі із представниками контрагентів поза межами свого робочого місця (кабінету);

посилання судів на акти відповідача від 28 лютого 2019 року та від 15 липня 2020 року про нібито відмову ОСОБА_1 ознайомитися із правилами внутрішнього трудового розпорядку є явно неспроможними, оскільки позивач був прийнятий і допущений до роботи на керівну посаду. Натомість будь-яких доказів на підтвердження вжиття адміністрацією підприємства заходів для отримання пояснень від позивача щодо нібито його ухилення від ознайомлення із цими правилами судами не встановлено;

19 березня 2020 року директором підприємства ОСОБА_6 усно погоджено позивачу дистанційну роботу, починаючи з 19 березня 2020 року і на весь період дії карантину, без визначення робочого місяця і конкретного графіку роботи. Факт переводу позивача на дистанційну форму роботи з 19 березня 2020 року відповідачем не заперечується. Однак, позивачу не надавався для ознайомлення будь-який наказ про встановлення дистанційної (надомної) роботи із визначенням робочого місця і графіку. У зв`язку з чим позивач, починаючи з 19 березня 2020 року, визначав на свій розсуд не тільки графік роботи і виробничі процеси, але і своє робоче місце;

позивач у пояснювальній записці від 23 травня 2020 року просив директора підприємства остаточно повідомити про місце його робоче місце: чи то м. Дніпро чи то м. Київ, і, відповідно, вирішити питання про відшкодування витрат на транспорт та житло, якщо це м. Дніпро. Натомість відповідач, отримавши дану записку 25 травня 2020 року, жодної відповіді позивачу з цього приводу не надав, його робоче місце не визначив, питання відшкодування витрат у разі роботи позивача у м. Дніпро не вирішив;

з приводу наданого відповідачем акту від 19 березня 2020 року про нібито відмову ОСОБА_1 ознайомитися із наказом № 1/3-К від 19 березня 2020 року, то за твердженням останнього він є недостовірним, оскільки директор ОСОБА_6 постійно працював у київському офісі, і тому в принципі ознайомлення із його наказами у дніпровському офісі день в день було фактично неможливим;

судами попередніх інстанцій не врахований висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18). Отже, позивач, не маючи конкретно визначеного свого робочого місця, в принципі не міг вчинити прогул;

при дистанційній формі роботи працівник виконує свої трудові обов`язки фактично поза візуального контролю і поза приміщенням роботодавця, розподіляючи свій робочий час на свій розсуд, у тому числі і за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій. Відтак, періодичне виконання позивачем, починаючи з 19 березня 2020 року, своєї роботи у дистанційному режимі з використанням сучасних засобів зв`язку та телекомунікаційних мереж, в тому числі і поза межами свого місця проживання, явно не може розглядатися як прогул. Тим більш, що відповідачем не заявлялися будь-які зауваження щодо неналежного виконання позивачем своїх трудових обов`язків за період з 19 березня 2020 року і по день звільнення 29 травня 2020 року;

звільнення відповідача, якій працював на дистанційній формі роботи, за прогул під час загострення в Україні особливо небезпечного інфекційного захворювання, не можна визнати обґрунтованим і правомірним;

факт перебування позивача у приміщенні київського офісу 12 і 13 травня 2020 року підтверджується заявою ОСОБА_1 від 12 травня 2020 року про надання відпустки, яка містить резолюцію директора ОСОБА_6 , актом прийому-передачі передачі автомобіля від 13 травня 2020 року, підписаним директором ОСОБА_6 , а також показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

щодо відсутності позивача на роботі 14 і 15 травня 2020 року, то на підтвердження поважності причин позивачем надано відповідачу листок непрацездатності серії АНІД № 390839 від 14 травня 2020 року з КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва - філія № 2 про амбулаторне лікування з 14 травня 2020 року. Відтак, позивач не міг виконувати свої трудові обов`язки 14 та 15 травня 2020 року внаслідок його непрацездатності;

при цьому безпідставним є відхилення судами вказаного листка непрацездатності із посиланням на лист Дніпровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 03 липня 2020 року № 31.1-06/3952 і лист Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві 17 липня 2020 року № 4413-6, оскільки в них вказано, що даний листок непрацездатності оформлено з порушеннями наказів Міністерства охорони здоров`я України, що може бути підставою для відмови у виплати матеріального забезпечення. Натомість проведеними уповноваженими органами перевірками не були встановлені факти незвернення ОСОБА_1 за медичною допомогою до КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва 14 травня 2020 року, відсутності у нього на той час захворювання і непризначення йому амбулаторного лікування. Разом з цим, у листі КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва від 23 червня 2020 року вих. № 91/531 вказано, що записи у медичній карті амбулаторного хворого ОСОБА_1 підтверджують факт огляду, обстеження, призначення лікування та видачі лікарем ОСОБА_7 листка непрацездатності. Будь-які можливо допущені лікарем порушення порядку оформлення медичної документації і листка непрацездатності стосуються виключно роботи медичної установи та лікаря і явно не залежать від волі позивача;

позивач наполягає на тому, що 28 і 29 травня 2020 року він виконував свої трудові обов`язки безпосередньо у приміщенні київського офісу відповідача і це було підтверджено показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . При цьому неспроможними є доводи суду першої інстанції про відхилення показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з причин нібито відсутні доказів виконання позивачем своїх трудових обов`язків у приміщені київського офісу, оскільки підставою для звільнення позивача став саме прогул, а не невиконання ним трудових обов`язків. Натомість допитаний у судовому засіданні в якості свідка директор ДП «Мессер України» ОСОБА_6 , який виніс оспорювані накази, пояснив, що позивачу дійсно не пропонувалося надати пояснення щодо причин його відсутності 28 та 29 травня 2020 року лише з тих підстав, що його нібито не було на робочому місці. Тобто директор підприємства взагалі не вжив заходів для з`ясування причин нібито відсутності останнього на роботі;

доповідні записки і акти, які зазначені в оспорюваному наказі і які стали підставою для звільнення позивача з роботи, містять інформацію про його відсутність виключно за місцем його проживання у м. Дніпрі, але не в офісі підприємства по АДРЕСА_2 ;

щодо наданих відповідачем під час розгляду справи актів про відсутність позивача на роботі у приміщенні офісу підприємства в м. Києві, то вони не можуть прийматися до уваги, оскільки не були підставою для винесення оспорюваного наказу № 24-К від 29 травня 2020 року;

як вбачається із матеріалів справи 01 березня 2019 року між сторонами даного спору дійсно був укладений трудовий договір. Одночасно, за твердженням позивача, сторонами була підписана додаткова угода до трудового договору із зазначенням посадового окладу позивача в розмірі 62 500,00 грн. В подальшому сторонами були підписані додаткові угоди № 1 від 01 листопада 2019 року та № 2 від 01 лютого 2020 року щодо адреси робочого місця позивача. При цьому із будь-якими штатними розписами або наказами про зменшення розміру заробітної плати або преміювання позивач за час своєї роботи у відповідача ознайомлений не був та їх не підписував. Факт отримання позивачем заробітної плати щомісяця з урахуванням податків в розмірі 62 500,00 грн підтверджується наявною у справі копією виписки з АТ «УКРСИБАНК» по заробітній платі. З приводу наданої відповідачем суду додаткової угоди від 01 березня 2019 року до трудового договору без підпису позивача із зазначенням його посадового окладу в сумі 31 250,00 грн, то останній заперечує факт її укладення та надання йому для ознайомлення та підписання 01 березня 2020 року, а наданий відповідачем суду акт від 01 березня 2020 року про нібито його відмову від підписання додаткової угоди від 01 березня 2019 року є недостовірним;

внаслідок незаконного звільнення позивача з роботи йому була спричинена моральна шкода у розмірі 10 000,00 грн.

У червні 2023 року ДП «Мессер Україна» подало касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_8 , у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року в частині понесених витрат на правничу допомогу в Деснянському районному суді м. Києва та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року, стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 148 500,00 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

розмір витрат на оплату послуг адвоката відповідача у розмірі 148 500,00 грн є співмірним із: вимогами позивача; великою кількістю судових засідань та тривалістю судових засідань; складністю справи та виконаних адвокатом відповідача робіт (наданих послуг) (аналогічна справа, не розглядалася раніше судами); часом, витраченим адвокатом відповідача на виконання відповідних робіт (надання послуг) (74 години 30 хвилин); обсягом наданих адвокатом відповідача послуг та виконаних робіт (справа складається із 5 томів); рішення по справі має значення для відповідача, так як впливає на репутацію відповідача;

витрати відповідача у розмірі 148 500,00 грн підпадають під критерій необхідних, оскільки спрямовані на належну реалізацію відповідачем своїх процесуальних прав;

позивач не довів неспівмірності витрат відповідача;

позиція відповідача (адвоката) була правильна і врахована судом першої інстанції, апеляційної інстанції та вплинула на результат розгляд справи. Це свідчить про доцільність виконаної адвокатом Відповідача роботи.

Позиція інших учасників справи

У липні 2023 року ДП «Мессер Україна» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , який підписаний представником ОСОБА_8 . У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 в повному

обсязі, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року залишити в силі, постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2023 року в частині залишення без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року залишити в силі, в частині залишення без змін додаткового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року скасувати.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:

позивач ознайомився з правилами внутрішнього трудового розпорядку, що підтверджується доказами;

відповідачем дотримані норми трудового законодавства при звільненні позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України;

акти підтверджують прогули позивача 12 травня 2020 року, 13 травня 2020 року, 14 травня 2020 року, 15 травня 2020 року, 28 травня 2020 року та 29 травня 2020 року;

заява позивача від 16 травня 2020 року підтверджує, що він розуміє, що його робоче місце - АДРЕСА_1 ; позивач має право змінювати робоче місце тільки на підставі наказу директора підприємства;

оригінали листків непрацездатності позивачем не подано відповідачу по теперішній час;

між відповідачем та свідком позивача ОСОБА_4 існує конфлікт інтересів, оскільки він був звільнений з ДП «Мессер Україна» у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників;

позивачем не надано належних доказів, які б підтвердили, що він знаходився у київському офісі 12 травня 2020 року з 8.00 год до 16.30 год, 13 травня 2022 року з 8.00 год до 9.00 год, з 11.00 год до 16.30 год., 28 та 29 травня 2020 року з 8.00 год до 16.30 год та те, що 14 і 15 травня 2020 року знаходився на лікарняному;

показання свідків зі сторони позивача мають між собою розбіжності;

позивач не надав доказів, що йому був встановлений посадовий оклад у розмірі 62 500,00 грн.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу ДП «Мессер України», який підписаний представником Бекіровим С. Н. У відзиві ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ДП «Мессер Україна» в частині стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 148 500,00 грн.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:

суд першої інстанції, з доводами якого погодився і апеляційний суд, послався на те, що позивач належним чином відвідував судові засідання, не зловживав

своїми процесуальними правами і не затягував розгляд справи. При цьому, зміна складу суду і повторний розгляд справи не залежить від волі позивача, а тому тривалість розгляду справи не може бути підставою для відшкодування витрат на правову допомогу;

судом було встановлено, що аналіз складених і наданих представником відповідача процесуальних документів, інформації і матеріалів у порівнянні з предметом спору і змістом судового рішення вказує на те, що більшість з них не стосується предмету спору і, відповідно, не були прийняті судом до уваги при ухваленні рішення. Більшість процесуальних документів фактично відтворюють зміст один одного, містять механічний перелік документів по справі і скопійований зміст документів підприємства, а також значні обсяги правових норм, які не стосуються предмету доказування по справі. Представник відповідача до більшості своїх документів (відзивів, заперечень та клопотань) додавав уже наявні у справі копії документів, що призвело до штучного збільшення обсягу витраченого ним часу і відповідно обсягу матеріалів справи;

висновок науково-правового дослідження не має будь-якого доказового значення у справі і тому він не був прийнятий судом до уваги. Відтак витрати на його проведення не можуть бути покладені на позивача;

за таких обставин суди дійшли до цілком обґрунтованого висновку про безпідставність вимог відповідача про стягнення з позивача судових витрат на загальну суму 148 500,00 грн.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 754/7992/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, витребувано справу з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2023 касаційну скаргу ДП «Мессер Україна» залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2023 року ДП «Мессер Україна» продовжено строк на усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2023 року поновлено ДП «Мессер Україна» строк на касаційне оскарження додаткового рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 754/7992/20.

У серпні 2023 року матеріали цивільної справи 754/7992/20 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 12 червня 2023 рокузазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17, від 20 жовтня 2020 року у справі № 676/2489/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19, від 16 серпня 2018 року у справі № 461/4469/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 450/1886/14-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 22 серпня 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18, від 20 грудня 2018 року у справі № 316/1923/16 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що відповідно до наказу № 10-к від 28 лютого 2019 року позивач був прийнятий на посаду директора комерційного у ДП «Мессер Україна» з 01 березня 2019 року за переводом з ТОВ «Елме «Мессер Україна».

01 березня 2019 року між сторонами укладений трудовий договір, за умовами якого (пункт 1.1) позивач, як працівник, зобов`язався виконувати роботу, визначену цим договором, дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а відповідач, як роботодавець, зобов`язався виплачувати працівникові заробітну

плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю.

Відповідно до пункту 3.4 трудового договору визначено, що адреса робочого місця: м. Київ, вул. Харківське шосе, 19, офіс 645.

Пунктами 4.1.2, 4.1.6, 4.1.7, 4.1.8 передбачено обов`язки позивача дотримуватися трудової дисципліни; не давати інтерв`ю, не проводити зустрічей і переговорів, що стосуються роботодавця, без попереднього дозволу керівництва; використовувати весь робочий час з максимальною ефективністю, не вчиняти дій, що заважатимуть іншим працівникам виконувати їх трудові обов`язки; своєчасно і точно виконувати розпорядження/накази директора.

Додатковою угодою № 1 до вказаного трудового договору від 01 листопада 2019 року, у зв`язку зі зміною адреси офісу внесено зміни до пункту 3.4 трудового договору та визначено адресу робочого місця позивача: м. Київ, вул. Преображенська, 23, офіс 56-57.

Відповідно до додаткової угоди № 2 до трудового договору від 01 лютого 2020 року внесено зміни до пункту 3.4 трудового договору та визначено адресу робочого місця позивача: м. Дніпро, вул. Винокурова, 22-К.

Згідно з випискою з правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ДП «Мессер Україна» в редакції від 15 липня 2020 року робочий час - це час, протягом якого працівник зобов`язаний виконувати трудову функцію відповідно до вимог трудового договору і законодавства України про працю.

У ДП «Мессер Україна» встановлений п`ятиденний робочий тиждень, з понеділка по п`ятницю, з двома вихідними днями субота та неділя з тривалістю робочого тижня 40 годин та робочого дня (зміни) 8 годин. У ДП «Мессер Україна» може бути встановлена менша тривалість робочого дня за заявою працівника.

Для працівників ДП «Мессер Україна» встановлюється наступний розпорядок роботи: початок роботи - 08.00 год.; перерва - 12.00 год. - 12.30 год.; закінчення роботи - 16.30 год.

Згідно з матеріалами справи, 28 лютого 2019 року працівниками відповідача складено акт про відмову позивача ознайомитись з правилами внутрішнього трудового розпорядку у чинній на той час редакції від 15 грудня 2014 року, а також засвідчити факт ознайомлення особистим підписом.

15 липня 2020 року працівниками відповідача складено акт про відмову позивача ознайомитись з правилами внутрішнього трудового розпорядку у чинній на даний час редакції від 15 липня 2020 року, а також засвідчити факт ознайомлення особистим підписом.

19 березня 2020 року позивач звернувся до директора ДП «Мессер Україна» з заявою, відповідно до якої просив змінити йому умови праці, а саме, дозволити тимчасово на період встановленого Кабінетом Міністрів України карантину з урахуванням рекомендацій Міністерства охорони здоров`я України та Кабінетом Міністрів України працювати дистанційно з можливістю віддаленого доступу до робочого комп`ютера, починаючи з 19 березня 2020 року із дотриманням встановленого на підприємстві режиму праці з 08.00 год до 16.30 год та обідньою перервою з 12.00 год до 12.30 год без зміни інших умов праці, а також просив визначити робоче місце за місцем його проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наказу ДП «Мессер Україна» від 19 березня 2020 року № 1/3-К з 19 березня 2020 року переведено позивача, як директора комерційного, на дистанційну (надомну) роботу з можливістю віддаленого доступу до робочого комп`ютера та з дотриманням встановленого на підприємстві режиму праці з 08.00 год до 16.30 год та обідньою перервою з 12.00 год до 12.30 год без зміни інших умов праці, а також визначено робоче місце працівника за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, наказ ДП «Мессер Україна» було видано у відповідності до заяви, поданої позивачем ОСОБА_1 .

Згідно з актом, складеним працівниками ДП «Мессер Україна» від 19 березня 2020 року, позивач відмовився ознайомитись та засвідчити факт ознайомлення з наказом № 1/3-К від 19 березня 2020 року особистим підписом. Помічник керівника підприємства ОСОБА_11 вказаний наказ зачитала вголос в присутності заступника директора ОСОБА_9 , начальника виробництва ОСОБА_10 . Із зазначеним актом позивач також ознайомився, засвідчувати факт ознайомлення з даним актом відмовився.

Відповідно до наказу № 24-К від 29 травня 2020 року визнано для ОСОБА_1 , директора комерційного, робочі дні 12 травня 2020 року, 13 травня 2020 року, 14 травня 2020 року, 15 травня 2020 року, 28 травня 2020 року, 29 травня 2020 року прогулами без поважних причин та за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до нього згідно з пунктом 2 статті 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин у вказаний період). Цим же наказом надано вказівки помічнику керівника підприємства ОСОБА_11 відмітити у табелі обліку використання робочого часу вищевказані дні як прогули, а також підготувати наказ про звільнення позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин), з наданням йому гарантій та компенсацій при звільненні, передбачених законодавством; головному бухгалтеру заробітну плату за вказані дні позивачу не нараховувати.

Наказом № 25-К від 29 травня 2020 року позивача звільнено із займаної посади за пунктом 4 статті 40 КЗпП України на підставі вищевказаного наказу про накладення дисциплінарного стягнення.

Підставою для звільнення є доповідні записки заступника директора Шаталюка С. В. № 1 від 12 травня 2020 року, № 2 від 15 травня 2020 року, доповідна записка помічника керівника підприємства Рибак Г.О. № 3 від 29 травня 2020 року, акти відвідування працівника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , № 1 від 12 травня 2020 року, № 2 від 12 травня 2020 року, № 3 від 13 травня 2020 року, № 4 від 13 травня 2020 року, № 5 від 14 травня 2020 року, № 6 від 14 травня 2020 року, № 7 від 15 травня 2020 року, № 8 від 15 травня 2020 року, № 9 від 28 травня 2020 року, № 10 від 28 травня 2020 року, № 11 від 29 травня 2020 року, № 12 від 29 травня 2020 року, а також акт № 13 від 29 травня 2020 року про відсутність письмових пояснень працівника ОСОБА_1 , які б підтверджували поважну причину відсутності за адресою дистанційної роботи: АДРЕСА_1 .

На підтвердження поважності причин відсутності позивача 14 та 15 травня 2020 року позивачем надано листок непрацездатності серії АШД № 390839 від 14 травня 2020 року з КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва - філія № 2 про амбулаторне лікування з 14 травня 2020 року.

Згідно з листом Дніпровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 03 липня 2020 року № 31.1-06/3952 Управлінням проведено перевірку обґрунтованості КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва ОСОБА_1 листка непрацездатності серії АШД № 390839 на період тимчасової непрацездатності з 14 травня 2020 року по 16 травня 2020 року (3 дні). У результаті перевірки встановлено, що вищезазначений листок непрацездатності видано необґрунтовано, з багаточисленними порушеннями умов наказів Міністерства охорони здоров`я України.

Управління також зазначило, що у відповідності до пункту 3 статті 30 Закону № 1105, яким передбачено, що рішення про призначення матеріального забезпечення про відмову в його призначенні (повністю або частково) приймається комісією із соціального страхування, що створюється на підприємстві, комісія із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності ДП «Мессер Україна», керуючись пунктом 2.2 Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 13, зобов`язана прийняти рішення про відмову у призначенні матеріального забезпечення ОСОБА_1 по вказаному листку непрацездатності.

Також листом від 17 липня 2020 року № 4413-6 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві повідомило, що згідно запитів ДП «Мессер Україна» фахівцями управління було здійснено перевірку (з виїздом на місце) первинної медичної документації на предмет обґрунтованості видачі листка непрацездатності ОСОБА_1 , за результатами якої встановлено, що надані на перевірку первинні медичні документи не обґрунтовують тимчасово непрацездатність ОСОБА_1 та, відповідно, видачу йому листків непрацездатності.

Згідно з актом № 13 від 29 травня 2020 року директор комерційний ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом періоду з 12 травня 2020 року по 15 травня 2020 року, 28 травня 2020 року, 29 травня 2020 року.

Відсутність на роботі з 12 травня 2020 року по 15 травня 2020 року ОСОБА_1 пояснив у пояснювальній записці від 23 травня 2020 року (вхід. № 28 від 25 травня 2020 року), але обґрунтованих пояснень причини відсутності на роботі не надав, відсутні документи, які підтверджують відсутність на роботі ОСОБА_1 з 12 травня 2020 року по 15 травня 2020 року, 28 травня 2020 року, 29 травня 2020 року з поважних причин.

Таким чином, до застосування дисциплінарного стягнення відповідач не зажадав та не отримав від ОСОБА_1 письмові пояснення за фактом порушення трудової дисципліни - прогули 28 травня 2020 року та 29 травня 2020 року.

Згідно з пунктом 5.1. трудового договору, на період дії договору працівнику встановлюється основна щомісячна заробітна плата (посадовий оклад) та преміальна доплата до посадового окладу в розмірі, визначеному в додатку до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору. Подальші всі зміни заробітної плати фіксуються у нових додатках до цього договору, які є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до додатку до трудового договору з працівником від 01 березня 2019 року за виконання роботи працівникові встановлюється основна щомісячна плата (посадовий оклад) у розмірі 31 250,00 грн та преміальна доплата у розмірі до 31 250,00 грн включно згідно з штатним розписом. Преміальна доплата може бути зменшена на підставі наказу директора від 100 % до 0 % включно у випадках: неналежного виконання працівником своїх трудових обов`язків, зазначених у цьому договорі, посадовій інструкції; за результатами виконання фінансового плану за звітний місяць.

Актом від 01 березня 2019 року зафіксовано відмову позивача підписувати вищевказаний додаток.

Позиція Верховного Суду

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин(пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (див. постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають його вину.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом із тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Така процедура є однією з гарантій недопущення безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Проте, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

За змістом пункту 3 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 13 вересня 2023 року у справі № 757/55440/18-ц (провадження № 61-3538св23), з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 711/5593/21 (провадження № 61-3289св23), зазначено, що

«прогулом необхідно вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника на фіксованому робочому місці за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом.

[…]

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, не залежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, що переглядається,

суди встановили, що відповідно до наказу № 10-к від 28 лютого 2019 року позивач був прийнятий на посаду директора комерційного у ДП «Мессер Україна» з 01 березня 2019 року за переводом з ТОВ «Елме «Мессер Україна»;

01 березня 2019 року між сторонами укладений трудовий договір, згідно з пунктом 1.1 якого позивач, як працівник, зобов`язався виконувати роботу, визначену цим договором, дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а відповідач, як роботодавець, зобов`язався виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю;

відповідно до пункту 3.4 трудового договору визначено, що адреса робочого місця: м. Київ, вул. Харківське шосе, 19, офіс 645;

додатковою угодою № 1 до вказаного трудового договору від 01 листопада 2019 року, у зв`язку зі зміною адреси офісу внесено зміни до пункту 3.4 трудового договору та визначено адресу робочого місця позивача: м. Київ, вул. Преображенська, 23, офіс 56-57.

відповідно до додаткової угоди № 2 до трудового договору від 01 лютого 2020 року внесено зміни до пункту 3.4 трудового договору та визначено адресу робочого місця позивача: м. Дніпро, вул. Винокурова, 22-К;

у ДП «Мессер Україна» встановлений п`ятиденний робочий тиждень, з понеділка по п`ятницю, з двома вихідними днями субота та неділя з тривалістю робочого тижня 40 годин та робочого дня (зміни) 8 годин. У ДП «Мессер Україна» може бути встановлена менша тривалість робочого дня за заявою працівника;

для працівників ДП «Мессер Україна» встановлюється наступний розпорядок роботи: початок роботи - 08.00 год.; перерва - 12.00 год. - 12.30 год.; закінчення роботи - 16.30 год;

28 лютого 2019 року працівниками відповідача складений акт про відмову позивача ознайомитись з правилами внутрішнього трудового розпорядку у чинній на той час редакції від 15 грудня 2014 року, а також засвідчити факт ознайомлення особистим підписом;

15 липня 2020 року працівниками відповідача складений акт про відмову позивача ознайомитись з правилами внутрішнього трудового розпорядку у чинній на даний час редакції від 15 липня 2020 року, а також засвідчити факт ознайомлення особистим підписом;

19 березня 2020 року позивач звернувся до директора ДП «Мессер Україна» з заявою, відповідно до якої просив змінити йому умови праці, а саме, дозволити тимчасово на період встановленого Кабінетом Міністрів України карантину з урахуванням рекомендацій Міністерства охорони здоров`я України та Кабінетом Міністрів України працювати дистанційно з можливістю віддаленого доступу до робочого комп`ютера, починаючи з 19 березня 2020 року із дотриманням встановленого на підприємстві режиму праці з 08.00 год до 16.30 год та обідньою перервою з 12.00 год до 12.30 год без зміни інших умов праці, а також просив визначити робоче місце за місцем його проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідно до наказу ДП «Мессер Україна» від 19 березня 2020 року № 1/3-К з 19 березня 2020 року переведено позивача, як директора комерційного, на дистанційну (надомну) роботу з можливістю віддаленого доступу до робочого комп`ютера та з дотриманням встановленого на підприємстві режиму праці з 08.00 год до 16.30 год та обідньою перервою з 12.00 год до 12.30 год без зміни інших умов праці, а також визначено робоче місце працівника за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, наказ ДП «Мессер Україна» було видано у відповідності до заяви, поданої позивачем ОСОБА_1

згідно з актом, складеним працівниками ДП «Мессер Україна» від 19 березня 2020 року, позивач відмовився ознайомитись та засвідчити факт ознайомлення з наказом № 1/3-К від 19 березня 2020 року особистим підписом. Помічник керівника підприємства ОСОБА_11 вказаний наказ зачитала вголос в присутності заступника директора ОСОБА_9 , начальника виробництва ОСОБА_10 . Із зазначеним актом позивач також ознайомився, засвідчувати факт ознайомлення з даним актом відмовився.

відповідно до наказу № 24-К від 29 травня 2020 року визнано для ОСОБА_1 , директора комерційного, робочі дні 12 травня 2020 року, 13 травня 2020 року, 14 травня 2020 року, 15 травня 2020 року, 28 травня 2020 року, 29 травня 2020 року прогулами без поважних причин та за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до нього згідно з пунктом 2 статті 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин у вказаний період). Цим же наказом надано вказівки помічнику керівника підприємства ОСОБА_11 відмітити у табелі обліку використання робочого часу вищевказані дні як прогули, а також підготувати наказ про звільнення позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин), з наданням йому гарантій та компенсацій при звільненні, передбачених законодавством; головному бухгалтеру заробітну плату за вказані дні позивачу не нараховувати;

наказом № 25-К від 29 травня 2020 року позивача звільнено із займаної посади за пунктом 4 статті 40 КЗпП України на підставі вищевказаного наказу про накладення дисциплінарного стягнення.

Таким чином, за заявою позивача від 19 березня 2020 року директором ДП «Мессер України» було винесено наказ про переведення ОСОБА_1 на дистанційну роботу, визначено робоче місце АДРЕСА_1 та узгоджено режим роботи. З урахуванням того, що позивач був відсутній за місцем свого робочого місця, суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів.

Позивачем не доведено, що 12, 13, 28, 29 травня 2020 року його було відряджено до м. Києва.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України) та не спростовують мотиви та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, які зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія судів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що його посадовий оклад складав 62 500,00 грн, а тому йому не було виплачена заробітна плата за травень 2020 року у повному обсязі, з таких мотивів.

У справі, що переглядається,

суди встановили, що згідно з пунктом 5.1. трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , на період дії договору працівнику встановлюється основна щомісячна заробітна плата (посадовий оклад) та преміальна доплата до посадового окладу в розмірі, визначеному в додатку до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору. Подальші всі зміни заробітної плати фіксуються у нових додатках до цього договору, які є невід`ємною частиною цього договору;

відповідно до додатку до трудового договору з працівником від 01 березня 2019 року за виконання роботи працівникові встановлюється основна щомісячна плата (посадовий оклад) у розмірі 31 250,00 грн та преміальна доплата у розмірі до 31 250,00 грн включно згідно з штатним розписом. Преміальна доплата може бути зменшена на підставі наказу директора від 100 % до 0 % включно у випадках: неналежного виконання працівником своїх трудових обов`язків, зазначених у цьому договорі, посадовій інструкції; за результатами виконання фінансового плану за звітний місяць;

актом від 01 березня 2019 року зафіксовано відмову позивача підписувати вищевказаний додаток;

відповідно до наказу ДП «Мессер Україна» від 29 травня 2020 року № 46/1 ОСОБА_1 , директору комерційному, за результатами роботи за травень 2020 року зменшено розмір преміальної доплати до посадового окладу до 0% (т. 3 арк. спр.172);

з урахуванням наданих доказів та відпрацьованого позивачем часу у травні 2020 року, суди першої та апеляційної інстанції зробили правильний висновок, що нарахування позивачу заробітної плати за травень 2020 року здійснено вірно.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:

«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

у січні 2023 року ДП «Мессер Україна» звернулося до суду із заявою, яка підписана представником Пелих Л. Д., про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу;

до заяви додані копії договору про надання правової допомоги від 29 квітня 2020 року, укладеного між адвокатом Пелих Л. Д. та ДП «Мессер Україна», додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 29 квітня 2020 року, додатку № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 20 липня 2020 року, додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 05 червня 2020 року, додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 29 липня 2020 року, додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги від 29 липня 2020 року, додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2021 року, додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 18 березня 2021 року, додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 13 квітня 2021 року, додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 15 вересня 2021 року, додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 01 червня 2021 року, акту прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 22 вересня 2020 року, опису робіт (наданих послу), виконаних адвокатом Пелих Л. Д. по справі № 754/7992/20 від 22 вересня 2020 року, акту прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 03 січня 2023 року, опису робіт (наданих послу), виконаних адвокатом Пелих Л. Д. по справі № 754/7992/20 від 03 січня 2023 року, платіжного доручення № 14890 від 24 вересня 2020 року по сплаті ДП «Мессер Україна» адвокату Пелих Л. Д. за послуги 5 000,00 грн, платіжного доручення № 178 від 23 березня 2021 року по сплаті ДП «Мессер Україна» адвокату Пелих Л. Д. за професійну правничу допомогу 31 000,00 грн, платіжної інструкції № 4056 від 04 січня 2023 року по сплаті ДП «Мессер Україна» адвокату Пелих Л. Д. за правничу допомогу 112 500,00 грн, рахунків на оплату від 22 вересня 2020 року (2 екз), від 03 січня 2023 року;

у лютому 2023 року ОСОБА_1 подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката, яке підписано представником Бекіровим С. Н. Клопотання мотивовано тим, що позивач належним чином відвідував судові засідання, не зловживав своїми процесуальними правами і не затягував розгляд справи. При цьому зміна складу суду та повторний розгляд справи не залежить від волі позивача, а тому тривалість розгляду справи не може бути підставою для відшкодування витрат на правову допомогу. Крім того, аналіз складених та наданих представником відповідача процесуальних документів, інформації та матеріалів у порівнянні з предметом спору і змістом судового рішення вказує на те, що більшість з них не стосується предмету спору і, відповідно, не були прийняті судом до уваги при ухваленні рішення. Більшість процесуальних документів фактично відтворюють зміст один одного, містять механічний перелік документів по справі і скопійований зміст документів підприємства, а також значні обсяги викладених правових норм, які не стосуються предмету доказування по справі. Представник відповідача до більшості своїх документів (відзивів, заперечень та клопотань) додавала уже наявні у справі копії документів, що призвело до штучного збільшення обсягу витраченого ним часу і відповідно обсягу матеріалів справи. Щодо витраченого представником відповідача часу на прослуховування технічного запису судового засідання, то такий вид послуг не передбачений договором про надання правової допомоги. Крім того, представник не був позбавлений можливості робити нотатки та записи судових засідань або використовувати власні технічні засоби. З приводу витрат на проведення науково - правового дослідження, то висновок не має будь - якого доказового значення у справі і тому не був прийнятий судом до уваги, у зв`язку з чим витрати на його проведення не можуть бути покладені на позивача.

З огляду на зазначене, враховуючи фактичний обсяг наданих ДП «Мессер Україна» юридичних послуг, співмірність суми витрат із складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також наявність обґрунтованого заперечення позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача у розмірі 30 000,00 грн.

Висновки Верховного Суду

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням висновку щодо застосування норм права викладеного у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 13 вересня 2023 року у справі № 757/55440/18-ц (провадження № 61-3538св23), колегія суддів вважає, що касаційні скарги належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційних скарг покладається на осіб, яка подали касаційні скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , та Дочірнього підприємства «Мессер Україна», яка підписана представником Пелих Людмилою Дмитрівною, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук