Справа № 610/1022/23
Провадження № 2/610/400/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2023 Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

головуючого-судді Тімонової В.М.,

за участю секретаря судового засідання Кучеренко Ю.М.,

позивача: ОСОБА_1 ,

третьої особи: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балаклія в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 610/1022/23 (провадження № 2/610/400/2023) за позовною заявою ОСОБА_1 до Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області, третя особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

14.09.2023 ОСОБА_1 звернулася до Балаклійського районного суду Харківської області з вказаною позовною заявою, у якій вона просить встановити юридичний факт, що вона постійно проживала разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , станом на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . ЇЇ батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті батька спадщину було переоформлено нотаріально між нею та матір`ю. Останнім місцем реєстрації та проживання матері була адреса: АДРЕСА_1 і станом на день смерті вона була зареєстрована одна у будинку. Після смерті матері відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме: частина квартири АДРЕСА_2 . Позивачка зареєстрована у АДРЕСА_3 . Після смерті матері позивач звернулась з заявою до нотаріуса з метою оформлення спадщини, проте постановою нотаріуса їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням підтвердження постійного проживання разом із спадкодавцем на день смерті.

У зв`язку з цим позивач змушена звернутися до суду. У зв`язку з наявним спором про цивільне право (право на спадкування) після смерті ОСОБА_3 заява про встановлення факту, що має юридичне значення подана в позовному, а не в окремому провадженні. Встановлення факту дасть можливість позивачу успадкувати майно після померлої матері ОСОБА_3 .

Ухвалою від 18.09.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Зазначила, що її батьки проживали в АДРЕСА_4 , оскільки пішли на пенсію. В 2006 році помер її батько ОСОБА_4 , мати залишилась сама проживати в с. Геївка. Оскільки в 2019 році вона захворіла та отримала інвалідність, тому вирішила переїхати до матері в с. Геївка і там залишилась мешкати.

Представник відповідача надав суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести за їх відсутністю.

Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувала проти встановлення факту, зазначила, що її мати ОСОБА_1 дійсно проживала та здійснювала догляд за бабусею ОСОБА_3 по день її смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , будучи допитаною як свідок, пояснила в судовому засіданні, що вона є сусідкою ОСОБА_3 . В 2019 році її дочка ОСОБА_1 вийшла на пенсію за інвалідністю та переїхала зі своєю сім`єю до с. Геївка, щоб мати змогу доглядати за матір`ю. Вони мали спільний побут, ОСОБА_3 ніколи не залишалась без уваги з боку доньки. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , до її смерті ОСОБА_1 постійно з нею проживала.

Свідок ОСОБА_6 яка була сусідкою ОСОБА_3 , підтвердила спільне проживання доньки ОСОБА_1 із ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_3 по смт. Донець Ізюмського району Харківської області. Її донька ОСОБА_1 доглядала та піклувалась про свою матір, мали спільний побут.

Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у смт. Червоний Донець Балаклійського району Харківської області.

Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , її дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 », матір`ю вказано ОСОБА_3 , батьком - ОСОБА_4 (а.с. 16).

Зміна прізвища позивача з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_2 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 (а.с. 18).

Після смерті батька позивача ОСОБА_4 , спадщину отримала його донька ОСОБА_1 , яка складається з частини квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, серії ВЕЕ № 624651 (а.с. 21-22).

Квартира, яка розташована у АДРЕСА_5 , належала на праві приватної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 27.06.1993 (а.с.23).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 (а.с.19).

Згідно листа відділу центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 21.12.2022, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За вказаною адресою разом з нею на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 більше ніхто не був зареєстрований (а.с. 24).

Згідно акту обстеження, проведеного 29.08.2023 депутатом Донецької селищної ради Лісковським С.Д., у присутності ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_5 , встановлено, що у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 , донька позивачки. Зі слів заявниці та свідків, батьки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали у вказаній квартирі з 1999 року. Після смерті ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_3 проживала у вказаній квартирі, але її регулярно відвідувала та здійснювала догляд донька ОСОБА_1 . Згодом ОСОБА_3 змінила місце фактичного проживання та мешкала за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 здійснювала догляд за матір`ю до останніх днів. ОСОБА_1 у 2019 році переїхала зі своєю сім`єю до с. Геївка, щоб мати змогу доглядати за матір`ю, ще більше, не витрачаючи часу на дорогу. ОСОБА_3 ніколи не залишалася без уваги з боку доньки ОСОБА_1 , мала все необхідне. Проживали однією родиною, мали сумісний побут, спільний бюджет і спільні витрати (а.с. 30-31).

Згідно акту обстеження, проведеного 29.08.2023 ОСОБА_12 , у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_3 проживала у вказаному домоволодінні разом зі своєю донькою ОСОБА_1 , яка ніколи не залишала без уваги свою мати, вона мала все необхідне. Проживали однією родиною, мали сумісний побут, спільний бюджет і спільні витрати (а.с. 32-33).

Вказане також підтверджується письмовими поясненнями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 (а.с. 34-38).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з ч.1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до положень статтей 1222, 1223 ЦК України, Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, згідно ст. 1269 ЦК України.

Відповідно до частин 3 та 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За вказаних обставин, судом встановлено, що позивач по справі є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері, та заяву до нотаріальної контори у встановлений 6-місячний строк не подавала за станом здоров`я. Заповіт після смерті ОСОБА_3 відсутній, інші спадкоємці за законом відсутні.

Постановою приватного нотаріуса Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Сапко І.М. від 21.12.2022 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 27-28).

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц, ВС зазначив, відповідно до п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом МЮ України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції чинній на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкоємцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини.

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка ЖЕО, правління житлового - будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкоємцем, копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини, реєстраційний напис у паспорті спадкоємця про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18), від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18), від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18).

В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308сво18), якою вказану справу повернуто колегії суддів, яка її передала на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зазначено, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц (провадження № 61-11488св21).

Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що факт, який просила встановити позивач, а саме факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, встановлення такого факту надає можливість позивачці, як спадкоємцю першої черги, успадкувати майно, яке належало її матері, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77-82, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 1261, 1268 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області, третя особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , станом на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач: Донецька селищна рада Ізюмського району Харківської області, місцезнаходження: 64250, Харківська область, Ізюмський район, Харківська область, смт Донець, вул. Центральна, буд. 40.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення складено 19 жовтня 2023 року.

Головуючий В.М. Тімонова