Київський районний суд м. Полтави
Провадження №2/552/2208/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.10.2023 Київський районний суд м.Полтави в складі :

головуючого - судді Самсонової О.А.,

секретар судового засідання Лебедєва Х.В.,

учасники справи та їх представники:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Ейбатов Заур Мардан Огли

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідачів адвокат Журавльов Максим Сергійович,

третя особа Сьома Харківська державна нотаріальна контора,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В позовній заяві посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 . Заповіту батько не залишив. Спадкоємцями за законом є ОСОБА_1 дочка, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_5 син, ОСОБА_6 мати спадкодавця.

Померлому на праві спільної сумісної власності належала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира була придбана під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 . Хоча договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_2 , але квартира належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності.

Померлий за життя частку у вищевказаній квартирі не виділяв, але згідно вимог закону його частка у праві спільної власності на квартиру складає 1/2.

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовилися від прийняття спадщини після ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , успадкована нею частка у праві спільної власності на квартиру становить 3/8.

Проте, 28.08.2018 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_7 .

Після цього 22.01.2019 на підставі договору дарування право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3

Правочин дарування, вчинений ОСОБА_2 та всі подальші правочини щодо незаконного відчуження квартири є недійсними.

Тому позивач просила суд визнати, що частка померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/2 частину. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 . Витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3/8 частин квартири АДРЕСА_2 . Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 05 січня 2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с. 72-73).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечили (т. 1 а.с.204-207).

У відзиві посилались на те, що спірна квартира не належала до спадкової маси.

Покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 24.12.2015 була ОСОБА_2 . У зв`язку з цим власником даного майна стала одноособово ОСОБА_2 .

Дійсно, під час здійснення даного правочину ОСОБА_4 надав письмову нотаріальну згоду на придбання спірного нерухомого майна.

Однак, сама по собі наявність такої згоди не вказує на автоматичне віднесення придбаного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя.

Наявність такої згоди - це процедурна вимога, яка ставиться при укладенні договорів, предметом яких є нерухоме майно. Проте, ця згода не означає, що майно автоматично набувається у спільну власність подружжя.

17 листопада 2015 року, ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_8 договір позики, за яким взяла у борг грошові кошти у розмірі 470 000 гривень та взяла на себе зобов`язання повернути вказану суму до 16 листопада 2017 року.

Вказані грошові кошти були взяті ОСОБА_2 безпосередньо з метою купівлі нерухомого майна у вигляді квартири для своїх батьків.

Після придбання квартири АДРЕСА_2 . в момент необхідності проведення першого розрахунку за договором позики від 17.11.2015 року, ОСОБА_2 не мала в наявності необхідної грошових коштів. Саме тому зобов`язання за вказаним договором позики почала виконувати, а згодом повністю виконала відповідні зобов`язання та повернула грошові кошти в повному обсязі (суму боргу та плату за користування грошовими коштами за договором позики від 17.11.2015 року) донька ОСОБА_2 - ОСОБА_7 .

Тому майно було придбане фактично за особисті кошти ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 не мав наміру купувати вказане нерухоме майно, проживати в даній квартирі чи утримувати її в належному стані. Він надав згоду на придбання квартири, оскільки цього вимагали приписи закону.

Проте жодні грошові кошти сім`ї, чи особисто ОСОБА_4 не були використані під час купівлі спірної квартири.

Таким чином, спірна квартира не була об`єктом спільної сумісної власності.

Рішенням Орджонікідзевськго районного суду м. Харкова від 17.03.2020 та постановою Харківського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року позивачу було відмовлено у визнанні права власності в порядку спадкування.

Тому, посилаючись на безпідставність позовних вимог, відповідачі просили відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач, не погодившись з доводами, викладеними відповідачами у відзиві, надала відповідь на відзив, у якій просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с. 2-7).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2020 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_9 про забезпечення позову. Заборонено в будь-який спосіб відчуження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.69-71).

Також за клопотанням представника позивача ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 січня 2021 року витребувано з Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т.1 а.с.74-75).

Інші заяви по суті справи сторонами не подавались.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей.

Відповідно до даного Розпорядження справи, які перебували в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, підсудні Київському районному суду м. Полтави.

Справа №644/10319/20 також передана на розгляд до Київського районного суду м.Полтави.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 12 квітня 2023 року справу прийнято до свого провадження. Вирішено продовжувати розгляд справи зі стадії розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 не з`явились. При цьому представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Також просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та задовольнити заяву про стягнення судових витрат.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та їх представник адвокат Журавльов М.С., які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки не повідомили, з клопотаннями, заявами до суду не звертались.

При цьому судові повістки з викликом на судове засідання суд направляв відповідачам за повідомленою ними адресою: АДРЕСА_1 .

Про зміну адреси відповідачі суду не повідомили, але судові повістки, направлені на їхню адресу повернулися до суду без вручення з довідкою поштової організації про причини невручення: «Адрксат відсутній за вказаною адресою».

В той же час їх представник адвокат Журавльов М.С. судові повістки отримав у підсистемі «Електронний суд» (т. 2 а.с. 148, 183).

Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Таким чином відповідачі та представник відповідачів належним чином повідомлені судом про дату, час та місце судового розгляду, але в судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки суду не повідомили.

Третя особа Сьома Харківська державна нотаріальна контора звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності її представника (т. 2 а.с. 155).

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна в судове засідання також не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи (т. 1 а.с. 186).,

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 07 лютого 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (т. 1 а.с. 13).

Після його смерті відкрилася спадщина.

Спадкодавець заповіту не залишив, тому спадкування відбувається за законом.

Спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги є:

дочка ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 20 березня 1984 року Харківським міським палацом новонароджених (т. 1 а.с. 110);

син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 18 березня 1986 року Харківським міським палацом новонароджених (т. 1 а.с. 111);

мати ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 19 березня 1962 року Московським райвідділом ЗАГС м. Харкова (т. 1 а.с. 108);

дружина ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , виданим 28 жовтня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Харкова (т. 1 а.с. 109).

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з даних спадкової справи №131/2018, заведеної державним нотаріусом Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори 01 березня 2018 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , спадщину після ОСОБА_4 прийняли його дочка - ОСОБА_1 , звернувшись 01 березня 2018 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після батька, та дружина ОСОБА_2 , звернувшись 28 березня 2018 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після чоловіка (т. 1 а.с. 86, 87).

Згідно ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Інші спадкоємці за законом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від спадщини відмовились на користь дочки спадкодавця ОСОБА_1 , звернувшись до нотаріуса 15 травня 2018 року з заявами про відмову від спадщини (т. 1 а.с. 88, 89).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому не підлягають доказуванню обставини, встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року у не скасованій частині та постановою Харківського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №644/275/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та про визнання права власності в порядку спадкування за законом (т. 1 а.с.20-25, 26-31).

Як встановлено вказаними судовими рішеннями, квартира АДРЕСА_2 була придбана 24.12.2015 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрована за ОСОБА_2 , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із змісту договору купівлі-продажу вбачається, що квартира була придбана покупцем ОСОБА_2 , при цьому під час придбання було надано письмову нотаріальну згоду чоловіка ОСОБА_4 на її придбання, зміст ст.65 СК України нотаріусом було роз`яснено.

Вартість квартири на момент придбання сторонами було визначено в 458150 гривень, що складало еквівалент 18700 доларів США. Копії наданих нотаріусом матеріалів справи містять відповідну копію заяви ОСОБА_4 про надання згоди дружині на придбання квартири, а також в заяві зазначено, що зміст ст.65 СК України йому нотаріусом роз`яснено.

Відповідно до договору дарування від 08.08.2018 року, що був укладений між ОСОБА_2 , з одного боку, та ОСОБА_7 , з іншого, ОСОБА_2 , мати, безоплатно передала, а ОСОБА_7 , донька, прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,2 кв.м., загальною площею 42,3 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстраційний номер 2252.

Із змісту договору вбачається, що ОСОБА_10 , довела до відома ОСОБА_11 , що дана квартира є її особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувалась за особисті кошти, з 29.01.2018 року ОСОБА_12 є вдовою і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (її частку), у тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України немає. Також, дарувальником зазначено, що договір не приховує інший правочин і відповідає дійснім намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року змінено рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року в частині визнання недійсним договору дарування від 28.08.2018 року. Визнано недійсним договір дарування 3/8 частин квартири АДРЕСА_2 , що укладений 28.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., реєстровий номер 2252.

При цьому як встановлено апеляційним судом, після смерті ОСОБА_4 частка спірної квартири увійшла у спадкову масу.

З цих підстав ОСОБА_2 також належало право спільної власності на 1/2 частку спірної квартири, як об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, якою вона мала право розпоряджатися на власний розсуд, у тому числі шляхом укладання договору дарування такої частки на користь своєї дочки ОСОБА_7 .

Проте, ОСОБА_2 не будучи власником всієї квартири АДРЕСА_2 , неправомірно розпорядилася 1/2 часткою цієї квартири, яка належала на праві спільної власності ОСОБА_4 після його смерті.

Таким чином ОСОБА_2 порушила право позивача як спадкоємця прав та обов`язків ОСОБА_4 здійснити право на спадкування 1/2 частки квартири та одержати свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Право спільної сумісної власності подружжя на квартиру визначає, що частки подружжя є рівними та спадковою часткою в даному випадку є 1/2 частина квартири, що належала за життя ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 26-31).

Враховуючи, що після ОСОБА_4 до спадкування закликались чотири спадкоємця, частка кожного з них у спадщині становила 1/4, але ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від своїх часток спадщини на користь ОСОБА_1 , її частка у спадщині після батька становить 3/4 (1/4 + 1/4 +1/4).

Оскільки спадковим майном є 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , позивач успадкувала після смерті батька 3/8 частини зазначеної квартири (1/2 х 3/4).

Але постановою державного нотаріуса Сьомої Харківської державної нотаріальної контори від 15 грудня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/8 частки в праві спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 32, 189).

Як підставу для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом зазначено, що спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_3 .

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи, що позивач позасудовим порядком позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно після батька, наявні підстави для визнання за нею права власності на спадкове майно 3/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому позовна вимога про визнання права власності на спадкове майно підлягає до задоволення.

Саме визнання за позивачем права власності на успадковане нею майно є належним способом захисту її права.

При цьому окрема позовна вимога позивача про визнання, що частка померлого ОСОБА_4 в праві спільної власності на спірну квартиру становить 1/2 задоволенню не підлягає, оскільки не є належним способом захисту права позивача.

Суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно за позивачем, саме встановивши, що 1/2 частка квартири входить до спадкової маси.

При цьому належним та достатнім способом захисту права позивача на спадщину є задоволення позовних вимог про визнання права власності на відповідну частку спадщини.

Встановлення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на квартиру фактично є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності, а не окремою позовною вимогою. Тому як окрема позовна вимога задоволенню вона не підлягає.

Вирішуючи позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд встановив наступне.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Як встановлено судом, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 22 січня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Т.В., зареєстровано за ОСОБА_3 .

Вказана обставина підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №237462188 від 17 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 64).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Венгилюк Т.В. від 09 грудня 2020 року №55608742 ОСОБА_1 відмовлено у скасуванні запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 01 (т. 1 а.с. 33).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Таким чином, оскільки, як установлено судом, частка спірної квартири, що успадкована позивачем, неправомірно була відчужена відповідачем ОСОБА_2 , позивач має право на відновлення свого права на неї.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України) (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12).

Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними… Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Стосовно ефективності способу захисту порушеного права власника було висловлено правову позицію Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про витребування належного позивачу майна з володіння відповідача ОСОБА_3 .

Вирішуючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суд прийшов до наступного висновку.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV).

Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), у практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) також вказала, що враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Оскільки за відповідачем зареєстровано право власності на належне позивачу майно, суд з метою повного захисту права позивача вважає за необхідне скасувати державну реєстрацію права власності на належні позивачу 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 .

Оскільки позивач не є власником всієї квартири, реєстрація права власності на решту 5/8 частин не порушує її право, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати позивача складаються з витрат на сплату судового збору за розгляд справи у розмірі 4240,46 грн., судового збору за заяву про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн. (т. 1 а.с. 9, 62), а також з витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 29500 грн. (т. 2 а.с. 106-111).

Судом позов задоволено частково, а саме в повному обсязі задоволено дві з чотирьох позовних вимог та частково задоволена одна з чотирьох позовних вимог. Тому позов задоволено на 70%.

Пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати на сплату судового збору у розмірі (4240,46 грн. + 420,40 грн.) х 70% = 3262,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29500 грн. х 70% = 20650,00 грн.

Тобто з кожного з відповідачів на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати на сплату судового збору у розмірі 3262,60 грн. / 2 = 1631,30 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29500,00 грн. / 2 = 10325 грн.

Підстав для зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу суд не вбачає, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частин 4-6 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно долучених до матеріалів справи доказів, судові витрати позивача на професійну правничу допомогу склали 29500 грн.

В той же час від відповідачів заперечень проти такого розміру судових витрат не надходило. З клопотаннями про зменшення їх розміру відповідачі до суду не звертались.

Вирішити питання щодо зменшення судових витрат суд може лише за клопотанням сторін. В даній справі такі клопотання не надходили.

На те, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, звернув увагу Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Оскільки відповідачами заяви про не співмірність витрат на правову допомогу та клопотання про зменшення витрат не надходили, суд прийняв до розподілу судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 29500 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_4 , право власності на 3/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 29,20 кв.м.

Витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на належні ОСОБА_1 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору 1631,30 грн. (одна тисяча шістсот тридцять одна гривня тридцять копійок), та на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу 10325,00 грн. (десять тисяч триста двадцять п`ять гривень нуль копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору 1631,30 грн. (одна тисяча шістсот тридцять одна гривня тридцять копійок), та на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу 10325,00 грн. (десять тисяч триста двадцять п`ять гривень нуль копійок).

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , проживаюча: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ,

відповідач ОСОБА_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ,

відповідач ОСОБА_3 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ,

третя особа Сьома Харківська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: м. Харків, вул. Бакуліна, 1, ,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна, адреса: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення виготовлено 13 жовтня 2023 року.

Головуючий О.А.Самсонова