Справа № 195/1179/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

17.10.2023 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Скрипченко Д.М., за участю секретаря судових засідань Левкович Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томаківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник, адвокат Івахненко Олександр Олександрович, до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що є спільною сумісною власністю подружжя в порядку поділу майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у справі, ОСОБА_1 звернулася до суду через свого представника, адвоката Івахненка О.О. з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що є спільною сумісною власністю подружжя в порядку поділу майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2020 року по справі № 195/835/20 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково, та визнано спільною сумісною власністю подружжя 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами, загальна площа житлових приміщень якого становить 61.30 кв.м., житлова площа становить 36.20 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 сплатити 1/2 частину вартості будинку, що становить 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень на користь ОСОБА_2 .

При цьому в мотивувальній частині рішення зазначено, «Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Враховуючи вищенаведене, та той факт, що позивачем не надано відповідних доказів, а саме висновку експерта щодо можливості виділення відокремленої частини будинку з самостійним виходом, суд вважає необхідними частково задовольнити заявлені позовні вимоги позивача, котрий в судовому засіданні погодився на отримання грошової компенсації зі сторони відповідача за 1/2 частки 2/3 частини житлового будинку».

Тобто, суд розглянув справу та поділив майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, стягнув із відповідача по справі ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 1/2 частину вартості будинку в рахунок його частки.

Але при цьому залишилось не вирішеним питання визнання права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 у зв`язку із покладенням на неї зобов`язання сплатити 1/2 частину вартості будинку, що становить 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК України: «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ».

Утримувачем житлового будинку, фактично являється позивач одна, тому спільне володіння зазначеним об`єктом окремо в частках (у спільній частковій власності) є недоцільним.

На виконання зазначеного рішення суду ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , згідно наданого ним номеру банківського рахунку, сплатила визначену судовим рішенням суму грошових коштів за 1/2 частину вартості будинку в рахунок його частки, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 04 жовтня 2022 року на суму 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень платник: ОСОБА_1 , отримувач: ОСОБА_2 , призначення платежу: за рішенням суду справа №195/835/20 від 03.09.2020 року, наданою АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Як вбачається з технічного паспорта виготовленого КП «Нікопольське БТІ» ДОР» від 23.08.2023 року, загальна площа будинку становить 51,50 кв.м., житлова становить 36,20 кв.м.

Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оцінки оціночна вартість житлового будинку станом на 30.07.2023 року становить 54 200,00 грн.

В зв`язку з цим позивач змушена звернутися до суду із даною позовною заявою.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує та просить суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до вимог ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження , суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

Суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно усталеної судової практики, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2020 року по справі № 195/835/20 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково, та визнано спільною сумісною власністю подружжя 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами, загальна площа житлових приміщень якого становить 61.30 кв.м., житлова площа становить 36.20 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 сплатити 1/2 частину вартості будинку, що становить 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень на користь ОСОБА_2 .

При цьому в мотивувальній частині рішення зазначено, «Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Враховуючи вищенаведене, та той факт, що позивачем не надано відповідних доказів, а саме висновку експерта щодо можливості виділення відокремленої частини будинку з самостійним виходом, суд вважає необхідними частково задовольнити заявлені позовні вимоги позивача, котрий в судовому засіданні погодився на отримання грошової компенсації зі сторони відповідача за 1/2 частки 2/3 частини житлового будинку».

Тобто, суд розглянув справу та поділив майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, стягнув із відповідача по справі ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 1/2 частину вартості будинку в рахунок його частки.

Але, при цьому залишилось не вирішеним питання визнання права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 у зв`язку із покладенням на неї зобов`язання сплатити 1/2 частину вартості будинку, що становить 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК України: «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ».

Утримувачем житлового будинку, фактично являється позивач одна, тому спільне володіння зазначеним об`єктом окремо в частках (у спільній частковій власності) є недоцільним.

На виконання зазначеного рішення суду ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , згідно наданого ним номеру банківського рахунку, сплатила визначену судовим рішенням суму грошових коштів за 1/2 частину вартості будинку в рахунок його частки, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 04 жовтня 2022 року на суму 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень платник: ОСОБА_1 , отримувач: ОСОБА_2 , призначення платежу: за рішенням суду справа №195/835/20 від 03.09.2020 року, наданою АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Як вбачається з технічного паспорта виготовленого КП «Нікопольське БТІ» ДОР» від 23.08.2023 року, загальна площа будинку становить 51,50 кв.м., житлова становить 36,20 кв.м.

Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оцінки оціночна вартість житлового будинку станом на 30.07.2023 року становить 54 200,00 грн.

Норами законодавства вказані правовідносини врегульовано наступним чином.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, оскільки, 2/3 частини житлового будинку набуто сторонами під час шлюбу, дане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік, ні дружина не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд, а також усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до положень ст.365 ЦК України право на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду, якщо спільне володіння і користування майном неможливе.

Положення статті 370 ЦК України вказують на те, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовано вказані правовідносини суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2020 року по справі № 195/835/20 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково, та визнано спільною сумісною власністю подружжя 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами, загальна площа житлових приміщень якого становить 61.30 кв.м., житлова площа становить 36.20 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 сплатити 1/2 частину вартості будинку, що становить 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень на користь ОСОБА_2 .

З вищенаведеного слідує, що суд, попередньо розглянув справу та поділив майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та стягнув із відповідача по справі ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 1/2 частину вартості будинку в рахунок його частки, при цьому залишивши не вирішеним питання визнання права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 у зв`язку із покладенням на неї зобов`язання сплатити 1/2 частину вартості будинку, що становить 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень на користь ОСОБА_2 .

Враховуючи фактичні обставини справи, надані позивачем суду докази, які суд вважає достатніми та належними, вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, разом з тим, обставини справи відповідачем не спростовані ніяким чином, а тому приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем у справі, ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 2/3 частини житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до даних технічного паспорта виготовленого КП «Нікопольське районне БТІ» ДОР» станом на 23.08.2023 року, загальна площа приміщень якого становить 51,50 кв.м., житлова площа становить 36,20 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представник позивача просить суд не стягувати з відповідача на користь позивача судовий збір, тому суд вважає можливим звільнити відповідача від відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 365 ЦК України, статтями 60, 69, 70 ,71 СК України, ст.ст.365,370 ЦК УКраїни, статтями 3, 4, 9, 83, 229, 235, ч.2 ст. 247, 258, 259, 265, 274, 280-284 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд -

Ухвалив:

позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник, адвокат Івахненко Олександр Олександрович, до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями що є спільною сумісною власністю подружжя в порядку поділу майна подружжя, - задовольнити.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 2/3 частини житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до даних технічного паспорта виготовленого КП «Нікопольське районне БТІ» ДОР» станом на 23.08.2023 року, загальна площа приміщень якого становить 51,50 кв.м., житлова площа становить 36,20 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Сплачений позивачем у справі, ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн. зарахувати до держави, відповідно звільнивши від сплати відповідача по справі, ОСОБА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області.

Суддя: Д. М. Скрипченко