КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7833/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Златобанк» Артема Караченцева на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Ніксервіс груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлантик», Публічне акціонерне товариство «Венчурний закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Унібудінвест», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ПАТ «Златобанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Ніксервіс груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Атлантик», ПАТ «Венчурний закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Унібудінвест», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Златобанк» Артем Караченцев звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Уважає оскаржувану ухвалу такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

У мотивування скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно витлумачив норми Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року та, відповідно, неправильно застосував норми статті 19 ЦПК України та статті 20 ГПК України щодо підвідомчості справ, а також пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України щодо наявності підстав для закриття провадження у справі.

Посилаючись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №757/39672/17-ц та Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі №201/8180/16-ц зауважує, що питання юрисдикційності спору було вирішено судом першої інстанції при відкритті провадження у справі на підставі процесуального законодавства, чинного на час звернення з позовом до суду.

Зауважує, що зміна юрисдикції під час розгляду справи не має тягнути закриття провадження у справі.

Звертає увагу суду, що залучення до участі у справі співвідповідачем ТОВ «Ніксервіс груп» стало наслідком недобросовісних дій відповідача ОСОБА_1 , який під час судового спору здійснив відчуження предмета іпотеки.

Під час перебування справи в суді, при нерозглянутому клопотанні банку від 30 листопада 2016 року про забезпечення позову, 18 січня 2018 року третя особа ТОВ «Унібудінвест» зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення, підстава - договір іпотеки №701 від 15 лютого 2013 року.

Вказує, що відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи здійснив недобросовісні дії по відчуженню майна, що є предметом спору, які стали підставою для залучення співвідповідачем іншої особи.

Зазначає, що ОСОБА_1 є стороною договору, на підставі якого виникло іпотечне зобов`язання, а ТОВ «Ніксервіс груп» - особою, до якої перейшли обов`язки іпотекодавця в силу статті 23 Закону України «Про іпотеку». Ці зобов`язання нерозривно пов`язані між собою та випливають з одного договору іпотеки.

21 липня 2023 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Національного банку України, в якому останній просить задовольнити апеляційну скаргу позивача та скасувати оскаржувану ухвалу з направленням справи на продовження розгляду до суду першої інстанції.

27 липня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає її законною, обґрунтованою та такою, що не підлягає скасуванню.

Вказує про те, що суд першої інстанції належним чином дослідив характер та суть спірних правовідносин, належним чином оцінив поведінку позивача щодо зміни складу учасників судового провадження та дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені вимоги банку (в редакції уточненої позовної заяви від 22 лютого 2022 року) не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, а підпадають під господарську юрисдикцію.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, місцевий суд виходив з того, що предметом даного спору є майно, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, у спорі щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, та стягнення на предмет іпотеки, власником якого є юридична особа, в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором між юридичними особами.

Подавши 22 лютого 2022 року уточнену позовну заяву, позивач змінив суб`єктний склад учасників справи. Залишення ОСОБА_1 в якості відповідача носить формальний характер, оскільки в уточнених позовних вимогах фактично відсутні позовні вимоги до ОСОБА_1 . Тобто, позивач, залишивши ОСОБА_1 в якості відповідача у справі, штучно створив підстави перебування справи суді загальної юрисдикції для продовження розгляду справи в порядку цивільного судочинства з метою уникнення необхідності звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що в липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги товариство з обмеженою відповідальністю «Атлантик» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як убачається зі змісту позовної заяви, у забезпечення належного виконання ТОВ «Атлантік» своїх зобов`язань за кредитним договором від 13 лютого 2013 року №33/1/13-KLMV, 15 лютого 2013 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С., зареєстрований в реєстрі за номером №701.

У лютому 2022 року позивач подав уточнену позовну заяву з позовними вимогами до ОСОБА_1 , ТОВ «Ніксервіс груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Атлантик», ПАТ «Венчурний закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Унібудінвест», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором.

В обґрунтування необхідності подання уточненої позовної заяви зазначав, що у 2021 році позивачу стало відомо, що 11 жовтня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №6232, право власності на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 432,7 кв.м, житловою площею 280,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ТОВ «Нікоморсервіс», яке в подальшому змінило найменування на ТОВ «Ніксервіс груп».

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява №21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У липні 2016 року ПАТ «Златобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , який поручився за виконання ТОВ «Атлантик» зобов`язань за кредитним договором, укладеним з позивачем 13 лютого 2013 року №33/1/13-KLMV.

Відповідно до положень статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом), які кореспондуються з приписами статті 19 цього Кодексу (у редакції Закону № 2147-VIII), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналіз положень зазначеної норми процесуального закону дає підстави для висновку, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Підвідомчість господарських справ визначалася статтею 12 ГПК України в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, згідно з пунктом 1 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон №2147-VIII, яким внесено зміни до процесуальних кодексів, зокрема відповідно до статті 20 ГПК України, якою визначено перелік справ, що відносяться до господарської юрисдикції, суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами у яких є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Посилаючись на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України (у редакції Закону №2147-VIII), суд першої інстанції вважав, що оскільки предметом даного спору є майно, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи у спорі щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, та стягнення на предмет іпотеки, власником якого є юридична особа, в рахунок часткового виконання зобов`язань за кредитним договором між юридичними особами, то такий спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, а тому на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII) закрив провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 3 ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII.

Аналізуючи наведені положення процесуального законодавства необхідно дійти висновку, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, у тому числі перевірячи юрисдикційність (підвідомчість) спору, судам належить застосовувати процесуальне законодавство, чинне на час звернення з позовом до суду.

З матеріалів справи вбачається, що питання про відкриття провадження та, відповідно, юрисдикційності даного спору, вирішено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року.

Таким чином, ураховуючи, що АТ «Златобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 у липні 2016 року, а провадження у справі відкрито 02 серпня 2016 року, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про закриття провадження у справі, помилково застосував статтю 20 ГПК України в редакції Закону №2147-VIII, а не статтю 12 ГПК України у редакції, чинній на час подання позову до суду.

Посилання суду на пункт 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII, згідно з яким справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, не є підставою для закриття провадження.

Та обставина, що станом на час розгляду справи в суді та подання позивачем у 2022 році уточнення позовних вимог, набрав чинності Закон №2147-VIII (15 грудня 2017 року), яким внесено зміни до процесуальних кодексів та викладено їх у новій редакції, що стосується, зокрема, статті 20 ГПК України, згідно з пунктом 1 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, не може бути перешкодою у доступі позивача до правосуддя у розумінні статті 6 Конвенції.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 27 березня 2019 року у справі №757/39672/17-ц та Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №201/9859/16-ц.

Висновки суду першої інстанції, що позивач, подавши 22 лютого 2022 року уточнену позовну заяву, змінив суб`єктний склад учасників справи; залишення ОСОБА_1 в якості відповідача носить формальний характер, оскільки в уточнених позовних вимогах фактично відсутні позовні вимоги до ОСОБА_1 ; позивач, залишивши ОСОБА_1 в якості відповідача у справі, штучно створив підстави перебування справи суді загальної юрисдикції для продовження розгляду справи в порядку цивільного судочинства з метою уникнення необхідності звернення до суду в порядку господарського судочинства, є необґрунтованими з огляду на те, що з позовною заявою ПАТ «Златобанк» до ОСОБА_1 звернувся ще у 2016 році та саме у 2016 році судом першої інстанції вирішено питання про відкриття провадження у справі та, відповідно, і про підвідомчість даного спору суду загальної юрисдикції.

Подання у 2022 році позивачем уточненого позову викликано відчуженням під час розгляду справи предмету іпотеки на користь ТОВ «Ніксервіс груп», яке позивач просив залучити до участі у справі в якості співвідповідача, та залишити в статусі відповідача ОСОБА_1 , як сторони іпотечного договору, за яким просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги до кількох відповідачів мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, зокрема, нерозривно пов`язані між собою або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Такий розгляд не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 березня 20118 року у справі №415/2542/15-ц).

Виходячи з викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження, залишивши поза увагою, що питання про відкриття провадження було вирішено ще 02 серпня 2016 року на підставі закону, чинного на час вчинення процесуальної дії, а тому подання позивачем уточнених позовних вимог у 2022 році та внесення змін до процесуальних кодексів Законом №2147-VIII під час розгляду справи не є підставою для закриття провадження.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Златобанк» Артема Караченцева - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник