Постанова

Іменем України

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 759/12245/20

провадження № 61-13343 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у складі колегії суддів:

Рубан С.М., Заришняк Г. М., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 грудня 2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого вони мають дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року

у справі № 759/11146/15-ц її позов задоволено, шлюб між нею та відповідачем розірвано.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було набуто квартиру

АДРЕСА_1 .

Спірна квартира на праві власності була зареєстрована за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27 жовтня 2006 року серії НОМЕР_1 .

Ураховуючи викладене, вищевказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, проте у добровільному порядку згоди щодо її поділу ними не досягнуто.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати причину пропуску строку позовної давності поважною та поновити цей строк з урахуванням того, що вона дізналася про порушення свого права лише 16 червня 2020 року. Також просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада

2021 року у складі судді Шум Л. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира зареєстрована за відповідачем, він проживає у цій квартирі разом з дочкою - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнім сином - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки ОСОБА_1 було відомо про порушення її прав після розірвання шлюбу у 2015 році, проте позовну заяву нею подано до суду у 2020 році.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої

інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано

за ОСОБА_1 право власності на частку квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6 кв. м, житловою площею 29,9 кв. м.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна квартира набута позивачкою та відповідачем за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, а отже, є спільним сумісним майном подружжя.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що після розірванню шлюбу сторони проживали разом та між ними була досягнута усна домовленість, що спірну квартиру вони продають, кошти від продажу квартири будуть поділені у рівних частках у порядку поділу спільного сумісного майна у позасудовому порядку.

16 червня 2020 року відповідач вчинив сварку з позивачкою, погрожував їй психологічно та зазначив, що не буде дотримуватись усної домовленості щодо продажу спірної квартири та поділу коштів між ним у добровільному порядку

і вигнав її з квартири. Постановою Святошинського районного суду м. Києва

від 11 вересня 2020 року у справі № 759/15352/20 ОСОБА_3 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП

та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі

10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

170 грн. При розгляді справи № 759/15352/20 судом установлено,

що ОСОБА_3 16 червня 2020 року приблизно о 16 год 20 хв у квартирі АДРЕСА_1 влаштував сварку зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_1 , під час якої словесно її ображав, тобто умисно вчинив дії психологічного характеру, ОСОБА_3 свою вину у вчиненому правопорушенні визнав.

Тобто, саме у червні 2020 року позивачка дізналась про порушення своїх прав, а з позовом до суду звернулася у липні 2020 року, тобто у межах строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 759/12245/20 з Святошинського районного суду м. Києва.

Верховним Судом неодноразово направлялася до суду першої інстанції вищевказана ухвала про відкриття касаційного провадження та витребування справи, а саме 28 березня 2023 року, 05 червня 2023 року, 01 серпня 2023 року.

У серпні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом розглянуто справу без участі відповідача та його представника, оскільки їх належним чином не було повідомлено про час, дату і місце розгляду справи.

У справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження придбання спірної квартири за спільні кошти позивачки та відповідача, тому факт спільної сумісної власності подружжя щодо спірної квартири встановлено апеляційним судом на підставі недопустимих доказів.

Позивачкою пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, цей строк мав обчислюватися саме з моменту розірвання шлюбу, тобто з 2015 року.

Відсутні докази існування між сторонами усної домовленості про продаж спірної квартири та поділ грошових коштів, відповідач не виганяв позивачку з квартири.

З постанови Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня

2020 рокуу справі № 759/15352/20вбачається лише факт виникнення між відповідачем та позивачкою сварки, вказаним судовим рішенням не встановлено виникнення спору щодо користування спірною квартирою.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 лише 20 березня 2023 року подав пояснення до касаційної скарги, тобто поза межами строку на касаційне оскарження. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України). З огляду на зазначене Верховний Суд залишає пояснення до касаційної скарги без розгляду. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680 цс 19).

Доводи особи, яка подала відзив

У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, так як вона набута сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Позивачкою строк позовної давності не пропущено, оскільки про порушення своїх прав вона довідалась у червні 2020 року, а з позовом звернулася у липні 2020 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судом установлено, що з 05 грудня 2001 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого вони мають дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року

у справі № 759/11146/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Позивачка вказувала про те, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 27 жовтня 2006 року серії НОМЕР_1 право власності на квартиру

АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня

2020 рокуу справі № 759/15352/20 ОСОБА_3 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 73).

15 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про місце проживання дитини та сплату аліментів, згідно з яким сторони договору досягли згоди про те, що їх малолітня дитина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з батьком у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 2.7 договору за період, з якого дитина фактично проживає з батьком, з адресою: квартира

АДРЕСА_1 , виникла заборгованість матері по утриманню дитини,

а саме починаючи з 16 червня 2020 року до теперішнього часу

у розмірі 5 500 грн (а.с. 57-58).

У відзиві на позовну заяву відповідачем порушено клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 50-52).

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325 цс 18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки набута ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Відповідачем належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до зазначених положень закону покладено саме на нього, як того з подружжя, який її спростовує.

Посилання касаційної скарги на те, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження придбання спірної квартири за спільні кошти позивачки та відповідача, на увагу не заслуговують, оскільки факт спільності майна подружжя набутого за час зареєстрованого шлюбу презюмується відповідно до положень закону. Презумпцію спільності майна подружжя відповідач не спростував, що у силу норм ЦПК України і СК України є його процесуальним обов`язком.

Щодо строку позовної давності

Відповідно до стаття 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258 цс 15.

Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Таким чином, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження

№ 61-19445 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400 св 19), від 13 лютого 2020 року у справі

№ 320/3072/18 (провадження №61-5819 св 19), від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20 (провадження № 61-21284 св 21), від 15 травня

2023 року у справі № 200/26797/15-ц (провадження № 61-7622 св 22).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачкою строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, не пропущено, оскільки фактично між сторонами після розірвання шлюбу спору щодо квартири не виникало. ОСОБА_1 довідалась про порушення своїх прав щодо спірної квартири лише у червні 2020 року, тобто з моменти коли між нею та ОСОБА_3 погіршилися стосунки, а саме 16 червня 2020 року останній влаштував сварку з ОСОБА_1 , під час якої словесно її ображав, тобто умисно вчинив дії психологічного характеру, що підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року у справі № 759/15352/20.

Посилання касаційної скарги на те, що строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, мав обчислюватися саме з моменту розірвання шлюбу, тобто з 2015 року, є безпідставними, оскільки факт розірвання шлюбу не свідчить про виникнення між сторонами спору, а отже, строк позовної давності обчислюється з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом розглянуто справу без участі відповідача та його представника, оскільки їх належним чином не було повідомлено про час, дату та місце розгляду справи, є безпідставними, так як ОСОБА_3 та його представнику ОСОБА_4 неодноразово направлялися судом апеляційної інстанції судові повістки. Крім того, вказані доводи відповідача спростовуються клопотанням його представника ОСОБА_4 , згідно з яким останній просив відкласти розгляд справи, який призначено на 22 листопада 2022 року, тобто їм було відомо про дату, час і місце розгляду справи.

Отже, доводи касаційної скарги в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник