1Справа № 334/40/22 2/335/169/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Радченко А.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

за участю представника позивача адвоката Шашликова Д.Г. -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шашликова Д.Г. звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики. В позові зазначив, що з квітня по грудень 2019 року працював торгівельним агентом у ТОВ «Торговий дім АВ». Оскільки посадовими обов`язками ОСОБА_3 передбачалась робота з товаром та грошовими сумами, Позивачу запропонували укласти договір займу, який за аналогією відповідав би договору про матеріальну відповідальність. ОСОБА_2 шляхом обману та зловживаючи довірою, та тим, що він начальник служби безпеки Товариства, в якому працював ОСОБА_1 , ввівши в оману останнього, змусив його підписати договір займу та розписку, обґрунтовуючи тим, що інакше він не отримає жодної грошової винагороди. Тому 15.05.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно п.1.1. якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику безвідсоткову позику, сума якої складає 100 000 гривень. 15.05.2019 року Позивач підписав розписку, згідно якої він нібито отримав від ОСОБА_2 100 000 гривень та зобов`язався повернути їх до 15.09.2019 року, проте ОСОБА_2 не передавав ОСОБА_1 жодних коштів. Позивач зазначає, що його волевиявлення під час підписання договору не було вільним, договір вчинений проти його волі, внаслідок застосування тиску, тому, посилаючись на ст. 203, 231 ЦК України просить визнати договір позики та розписку недійсними. Крім того, позивач вважає, що в діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, у зв`язку з чим позивач звернувся до органів поліції з повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, на підставі якого зареєстроване кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст. 190 КК України, у якому на даний час проводяться слідчі дії.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06.01.2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним направлено за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04.05.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 27.12.2022 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано від Головного управління ДПС у Запорізькій області відомості про доходи відповідача а саме: про джерела отриманих доходів, суми нарахованих та/або отриманих доходів за період 2017-2019 років; від Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області інформацію про стадію кримінального провадження № 0001731, зокрема, чи повідомлено про підозру у ньому будь-якій особі; задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків.

20.07.2022 року відповідач подав суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими і вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом з метою ухилення від виконання обов`язку щодо повернення предмету позики, оскільки на розгляді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться справа про стягнення суми боргу за вказаним договором позики. Доводи позивача щодо відсутності у відповідача грошей для передачі у позику вважає необґрунтованими, скільки позика могла бути надана з грошових заощаджень. Вважає, що показання свідків, про яких зазначено у позові, не можуть бути враховані судом, оскільки ці особи жодного відношення до договору позики між сторонами не мають.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові та пояснив, що 15.05.2019 року між сторонами підписано договір позики та позивачем складено розписку про отримання грошових коштів у позику від відповідача на строк до 15.09.2019 року. Цей договір вважає недійсним, тому що він мав безгрошовий характер, грошей за договором Позивач не отримував, договір був укладений під примусом та внаслідок обману.

Відповідача ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просить у задоволенні позову відмовити.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двох - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи суд встановив, що 15 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики.

Відповідно до пункту 3.1 зазначеного договору сума позики за договором складає 100 000 грн.

Відповідно до п.4.2 Договору факт передання грошей фіксується в розписці, яка являється невід`ємною частиною договору. Наявність підписів на договорі свідчить про те, що гроші передані Позикодавцем та отримані Позичальником.

На виконання мов договору позичальником ОСОБА_1 складена розписка про отримання коштів у розмірі 100 000 гривень.

Відповідно до п.5.1. Договору строк надання позики визначається з моменту отримання грошових коштів позичальником та складає 4 місяці до 15.09.2019 року.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що договір позики був укладений внаслідок обману та зловживання довірою, внаслідок чого волевиявлення позивача не було вільним та він підписав оспорюваний договір, за яким не отримував грошових коштів та посилається на показання свідків, наявність кримінального провадження, відомості про яке внесені на підставі заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а також дані, які, на думку позивача, свідчать про відсутність коштів у позивача для надання позики у зазначеному у договорі розмірі.

Під час судового розгляду за клопотанням позивача допитані свідки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що з позивачем працював у ТОВ «Торговий дім АВ». Йому відомо, що торговим представникам пропонували укласти договори позики на суму 100 000, інакше вони не зможуть працювати та отримувати зарплату, запевняючи, що це формальність. Свідок пояснив, що і сам підписав такий договір, під час підписання договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 присутній не був, в кабінет всіх запрошували окремо.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що працював у ТОВ «Торговий дім АВ», і всі працівники підписували такі розписки, грошові кошти за договорами позики не передавались. При звільненні працівників або вимагали повернути кошти, або їм не доплачували. Він особисто також підписував такий договір, на 50 000 гривень, при звільненні до нього претензій не було, гроші не відраховували.

Відповідно до листа ТОВ «Торговий Дім АВ» від 12.05.2022 року № 12-05, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 були співробітниками підприємства у період 2017-2020 років.

Згідно інформації від 07.02.2023 року, наданої ГУ ДПС у Запорізькій області на ухвалу суду про витребування доказів, повідомлено про джерела та суми отриманих доходів ОСОБА_2 в період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року, які складаються з заробітної плати за місцем роботи.

14.02.2023 року відповідно до ухвали суду про витребування доказів, від Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла витребувана інформація. Згідно витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0001731 вбачається, що 25.06.2020 року до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, згідно якої невідома особа шляхом обману та зловживаючи довірою отримала підпис ОСОБА_1 на документах позики, внаслідок чого останній є боржником грошових коштів.

Згідно вказаного повідомлення, по кримінальному провадженню № 0001731 від 25.06.2020 року за ознаками ч.1 ст. 190 КК України, 30.11.2022 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 284 КПК України.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що зазначена постанова слідчого про закриття кримінального провадження позивачем не оскаржувалась.

За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Як зазначено у п.п. 19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В ході судового розгляду справи позивач не довів жодними належними, допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, обставин, якими обґрунтовуються заявлені ним вимоги.

При зверненні до суду позивач посилався на те, що він внаслідок необізнаності та відсутності достатніх юридичних знань не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст, характер і значення своїх дій та наслідки. Проте, незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним, саме позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі: 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Оцінюючи надані суду докази в сукупності, суд приходить до висновку, що кожен з них окремо та в сукупності не доводять ні факту застосування до позивача обману, фізичного чи психологічного тиску з боку відповідача чи з боку третьої особи при підписанні договору позики.

Посилання в позові на укладення Відповідачем аналогічних договорів з іншими особами, які були співробітниками ТОВ «Торговий дім АВ» та на ймовірну відсутність коштів у Відповідача для надання грошей у позику у такому розмірі суд не бере до уваги як такі, що не мають правового значення для вирішення цього спору. Показання свідків не містять даних, на підставі яких суд міг би встановити обставини, про які зазначені у позові, оскільки не були присутні під час підписання договору між сторонами.

З огляду на зазначене, позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом обману, фізичного чи психічного тиску, чи зловживання довірою. Аргументи представника позивача в судовому засіданні про те, що у теперішній час, тобто після укладення оспорюваного договору, між сторонами виник спір щодо обумовлених ними наслідків несвоєчасного виконання позивачем своїх зобов`язань не впливають на дійсність спірного договору на час його укладення.

При цьому матеріали справи також не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення його прав, недостатності наданої йому відповідачем інформації щодо предмета договору саме в момент укладення оспорюваного правочину. До правоохоронних органів та до суду з даною вимогою позивач звернувся лише після пред`явлення вимоги про сплату суми боргу.

Під час розгляду справи не встановлено обставин для задоволення позову ОСОБА_1 із визначених ним підстав укладання договору позики від 15.05.2019 року без фактичної передачі грошових коштів, та під впливом обману, зловживання довірою, фізичного чи психічного тиску, тому відсутні правові підстави, передбачені нормами статей 215, 203 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики.

Позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами, розумів зміст і суть оспорюваного правочину та його наслідки, погодився з ними, що підтверджується його особистим підписом, тобто, сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного правочину, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, при відмові у задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(повне судове рішення складено 13.10.2023)

Суддя В.В.Калюжна