Провадження №22-ц/812/1104/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Голощаповою А.О.,

за участю представників: позивачки адвоката Харченка Д.М., відповідача адвоката Гур`євої О.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №485/1671/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Харченка Дмитра Миколайовича на рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Соловйова Олексія Валентиновича у приміщенні цього суду 01 серпня 2023 року, повний текст якого складений 02 серпня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до матеріальної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

у с т а н о в и в :

09 грудня 2021 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Харченка Д.М. звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» (далі ТОВ «СВП ПЛЮС») про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до матеріальної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що з 27 липня 2021 року ОСОБА_1 працювала продавцем-консультантом у ТОВ «СВП ПЛЮС» в магазині «ТТТ/Київстар» за адресою м. Херсон, вул. Залаегерсег, 18 (ТРЦ «Фабрика»). 12 листопада 2021 року в період тимчасової відсутності позивачки на робочому місці за станом здоров`я відповідач провів в магазині інвентаризацію, в ході якої була виявлена нестача грошових коштів на загальну суму 620157 грн. 73 коп. без ПДВ, що відображено в акті № 1/23/11-21/А про результати службового розслідування від 23 листопада 2021 року. В акті зазначено, що продавці-консультанти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на той час безпосередньо працювали в магазині і несли відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей, що знаходилися в ньому. Крім того, комісія встановила, що керуючим магазином був ОСОБА_4 , який звільнився за власним бажанням 04 листопада 2021 року (тобто незадовго до проведення інвентаризації). 23 листопада 2021 року за фактом виявлення нестачі грошових коштів ТОВ «СВП ПЛЮС» видало наказ № 1/23/11-21/ЮВ про притягнення продавців-консультантів, в тому числі позивачки, до матеріальної відповідальності в розмірі 620157 грн. 73 коп. солідарно. 24 листопада 2021 року відповідач видав наказ № 1144/к, яким звільнив позивачку з посади продавця-консультанта у зв`язку з втратою до неї довіри на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Позивачка вважає, що її було звільнено із займаної посади без законної підстави, а накази про притягнення до матеріальної відповідальності та звільнення з посади є незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Посилається на те, що у порушення вимог наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань» № 879 від 02 вересня 2014 року, яким визначено що інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи, відповідачем проведено інвентаризацію у відсутність позивачки, яка перебувала на лікарняному та не могла бути присутньою під час проведення вищезазначеного заходу. Крім того, відповідно до п. 48 Розділу V Постанови НБУ «Про затвердження Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні» № 148 від 29 грудня 2017 року установа/підприємство визначає і встановлює за погодженням з банком (у якому відкрито рахунок установи/підприємства, на який нараховуються кошти) строки здавання ним готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки в банках відповідно до таких вимог: для установ/підприємств, розташованих у пунктах, де є банки - щодня (у день надходження готівкової виручки (готівки) до їх кас). У зв`язку з чим в касі відповідача на момент проведення інвентаризації не могло знаходитися 620157 грн. 73 коп. Проводячи інвентаризацію на підприємстві, притягуючи позивачку до матеріальної відповідальності за нестачу грошових коштів та звільняючи останню з посади у зв`язку з втратою довір`я, відповідач навіть не відібрав в неї письмових пояснень з приводу ситуації, що склалася. Обов`язок доведення наявності умов покладення матеріальної відповідальності на працівника покладається на роботодавцеві.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд (з урахуванням уточнених позовних вимог) визнати незаконними та скасувати наказ відповідача № 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року в частині притягнення її до матеріальної відповідальності, наказ № 1144/к від 24 листопада 2021 року про її звільнення, поновити її на посаді продавця-консультанта ТОВ «СВП ПЛЮС» з 25 листопада 2021 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13726 грн. 40 коп. за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року, а також витрати на правову допомогу в розмірі 27000 грн.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно з 27 липня 2021 року ОСОБА_1 працювала на посаді продавця-консультанта ТОВ «СВП ПЛЮС» в магазині «ТТТ/Київстар» за адресою: м.Херсон, вул. Залаегерсег, 18 (ТРЦ «Фабрика»). При прийомі на роботу з працівницею був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та підписана посадова інструкція продавця-консультанта, виданий наказ про призначення її матеріально відповідальною особою. 12 листопада 2021 року була проведена інвентаризація в присутності трьох працівників, які на той час працювали безпосередньо в магазині, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також їх керівниці, яка здійснює загальне керівництво магазинами в регіоні - заступниці начальника відділу роздрібної торгівлі ОСОБА_5 та ревізора ОСОБА_6 . Результати інвентаризації були затверджені головним бухгалтером ОСОБА_7 та директором ОСОБА_8 . В результаті інвентаризації була виявлена нестача товарів на загальну суму 620157 грн. 73 коп., зафіксована в інвентаризаційній відомості та протоколі комісії з інвентаризації № 0089 від 12 листопада 2021 року. Продавці-консультанти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовилися підписати інвентаризаційну відомість не пояснюючи причин. Причину виникнення нестачі також не пояснили, письмові пояснення не надали. Про відмову працівників підписати інвентаризаційну відомість був складений акт № 1 до Інвентаризаційної відомості № 0089 від 12 листопада 2021 року присутніми особами: заступницею начальника відділу роздрібної торгівлі ОСОБА_5 , ревізором ОСОБА_6 та керуючою магазином Vodafone в м.Миколаїв (пл. Миру, 2В) ОСОБА_9 , яка приїхала в якості свідка. В магазин в цей же день була викликана поліція, відкрите кримінальне провадження за виявленням факту викрадення майна. Починаючи з 15 листопада 2021 р. продавці-консультанти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перестали виходити на роботу. Відповідач вказував на те, що продавці-консультанти мали доступ до товару, який зберігається в магазині, займалися його безпосереднім обслуговуванням. З часу попередньої інвентаризації від 07 жовтня 2021 року, яка проводилася тими самими працівниками та колишнім керуючим магазином ОСОБА_4 , зазначені товари втрачені не були, про що свідчать підписи працівників на акті інвентаризації № Т. Таким чином, товари були втрачені або після 07 жовтня 2021 року, або ж їхня недостача виникла раніше і була умисно прихована працівниками і не відображена в зазначеному акті інвентаризації від 07 жовтня 2021 року. Крім того, відповідач стверджував, що ОСОБА_1 була присутня при інвентаризації 12 листопада 2021 року, на лікарняному не перебувала, про що свідчить витяг з табелю обліку робочого часу на підприємстві та підписи очевидців в акті про відмову позивачки підписати інвентаризаційну відомість від 12 листопада 2021 року. Лікарняний лист позивачкою не отримувався і не надавався роботодавцеві. Разом з тим, сам факт присутності чи відсутності позивачки саме в день проведення інвентаризації не звільняє її від відповідальності за втрату матеріальних цінностей, обов`язок по збереженню яких був на неї покладений при прийомі на роботу. В наказі про притягнення до матеріальної відповідальності йдеться не про втрату грошових коштів з каси, а товарно-матеріальних цінностей (товару), що знаходилися в магазині, на суму 620157 грн. 73 коп. Перелік зазначених ТМЦ міститься в інвентаризаційній відомості та протоколі комісії з інвентаризації. З положень посадової інструкції позивачки вбачається, що її робота пов`язана з постійним безпосереднім обслуговуванням грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться в магазині, до яких вона має необмежений доступ. Таким чином, з огляду на викладені обставини, був виданий наказ № 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року про притягнення позивачки та продавців-консультантів до матеріальної відповідальності солідарно та утримання з кожного з них середньомісячної заробітної плати для покриття частини завданої матеріальної шкоди. Із заробітної плати ОСОБА_1 разом з утриманою компенсацією за невикористану відпустку при звільненні на виконання зазначеного наказу було утримано 3395 грн. 80 коп., що відповідно до вимог закону не перевищує її середнього місячного заробітку, а отже є правомірним. На підставі акту про результати проведення службового розслідування та наказу про притягнення до матеріальної відповідальності, був виданий наказ № 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року про звільнення позивачки у зв`язку з втратою до неї довір`я згідно п.2 ст.41 КЗпП.

Також у відзиві наведені заперечення заявленому позивачкою розміру втрат на правову допомогу - 27000 грн. з підстав очевидно завищеного їх розміру, що не відповідає звичайним ринковим цінам на послуги в аналогічних справах.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що посада продавця-консультанта, яку обіймала позивачка, безпосередньо пов`язана з постійним обслуговуванням грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться в магазині, позивачка мала безперешкодний доступ до усіх товарно-матеріальних цінностей, які зберігалися в ньому, із нею було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до положень посадової інструкції та договору про повну матеріальну відповідальність, позивачка є матеріально-відповідальною особою, несе відповідальність за збереження товарів, грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей в магазині.

Суд відхилив доводи позивачки про те, що вона не була присутня при інвентаризації 12 листопада 2021 року у зв`язку з перебуванням на лікарняному, оскільки відсутні докази оформлення та надання роботодавцеві листка непрацездатності, а також зазначене спростовується наданим відповідачем табелем використання робочого часу ТОВ «СВП ПЛЮС» за листопад 2021 року та актом № 1 до інвентаризаційної відомості від 12 листопада 2021 року про відмову позивачки від підписання інвентаризаційної відомості.

Суд вважав доведеним, що саме вчинені працівником дії щодо порушення вимог посадових обов`язків стали підставою для втрати довір`я і неможливості в подальшому здійснення роботи з матеріальними цінностями, тому дійшов висновку про правомірність видання ТОВ «СВП ПЛЮС» наказу від 23 листопада 2021 року № 1/23/11-21/ЮВ про притягнення позивачки до матеріальної відповідальності та наказу від 24 листопада 2021 року № 1144/к щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з вчиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до неї як до працівника, що безпосередньо обслуговує грошові цінності.

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі відмовлено, відповідно, суд виснувував, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу не можуть бути задоволені як похідні.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Харченко Д.М. вказує, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному рішенні суд дійшов хибної думки про те, що ОСОБА_1 має нести матеріальну відповідальність перед ТОВ «ФК «СВП ПЛЮС» за шкоду, завдану підприємству на загальну суму 620157 грн. 73 коп. за втрату/ нестачу товарно-матеріальних цінностей, яка була виявлена під час інвентаризації 12 листопада 2021 року. Так, суд проігнорував той факт, що на підприємстві відповідача в зазначений період по черзі/позмінно працювали продавці-консультанти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які безпосередньо обслуговували товарно-матеріальні цінності і несли відповідальність за їх збереження, та керуючий магазином був ОСОБА_4 , який звільнився за власним бажанням 04 листопада 2021 року, тобто незадовго до проведення інвентаризації. Кожен з цих працівником укладав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. До того ж, на думку представника позивачки, суд не дав оцінку тому факту, що 6 та 7 листопада 2021 року позивачка була вихідною, а 12 листопада 2021 року під час проведення інвентаризації на підприємстві вона була відсутня на робочому місці, так як проходила лікування в Британському офтальмологічному центрі, що розташований в м. Києві, де їй була проведена ексимерлазерна корекція зору на обох очах. Відповідач, покладаючи на позивачку матеріальну відповідальність за шкоду, завдану підприємству, не встановив точну дату нестачі товарно-матеріальних цінностей у кількості 178 штук, до складу яких увійшли: телефони, планшети, телевізори тощо, а також конкретних осіб, з вини яких утворилася вказана нестача, а відтак фактично переклав обов`язок встановлення зазначених фактів на суд. Також, в інвентаризаційній відомості № 0089 від 12 листопада 2021 року було відображено перелік товарно-матеріальних цінностей, які начебто були втрачені, проте відповідач не надав до суду жодних доказів того, що вказаний перелік гаджетів та аксесуарів взагалі поставлявся в приміщення магазину, в якому працювала позивачка, ставився на баланс, податковий і бухгалтерський облік зазначеного магазину та ким саме з матеріально-відповідальних співробітників приймався, що унеможливлює встановлення факту завдання відповідачу прямої дійсної шкоди.

У відзиві на апеляційний скаргу представник відповідача ТОВ «СВП ПЛЮС» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишити рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що наявні у справі докази свідчать про добровільну роботу позивачки на посаді, яка передбачає повну матеріальну відповідальність за незбереження товаро-матеріальних цінностей. Відсутність позивачки на робочому місці у неробочий час не звільняє позивачку від обов`язків щодо забезпечення збереження товаро-матеріальних цінностей, за які вона відповідальна. Посилання представника позивачки на відсутність позивачки на робочому місці при проведенні інвентаризації спростовується наявними у справі доказами (табелем обліку робочого часу, актом №1 до інвентаризаційної відомості від 12 листопада 2021 року, а також випискою з медичної картки амбулаторного хворого №2121/13513, довідкою про перебування позивачки на лікуванні в м. Києві), яким суд дав належну оцінку. Неприйнятними є доводи апеляційної скарги про відсутність у справі первинної бухгалтерської документації щодо придбання відповідачем товарів, які за обставинами справи є втраченими, та переміщення їх до магазину, оскільки такі доводи не висувалися під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частина 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, наказом № 665/к від 22 липня 2021 року директора ТОВ «СВП ПЛЮС» Захарову І.І. було прийнято на роботу на посаду продавця-консультанта з 27 липня 2021 року з окладом згідно штатного розпису (том 1 а.с.112).

Безпосереднім місцем роботи позивачки був магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 (ТРЦ «Фабрика»).

12 листопада 2021 року комісією у складі заступника начальника відділу роздрібної торгівлі ОСОБА_5 та ревізора ОСОБА_6 в присутності трьох працівників: ОСОБА_1 (позивачки), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою м. Херсон, вул. Залаегерсег, 18, була проведена інвентаризація грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей, за результатми якої була виявлена нестача 143 одиниць товарів, закупівельною вартістю - 620157,73 грн. (без ПДВ) та 744189 грн. 30 коп. (з ПДВ). Перелік втрачених товарно-матеріальних цінностей зафіксовано в інвентаризаційній відомості № 0089 станом на 12 листопада 2021 року та протоколі комісії з інвентаризації № 0089 від 12 листопада 2021 року. Результати інвентаризації були затверджені головним бухгалтером ОСОБА_7 та директором ОСОБА_8 . Згідно висновку комісії з інвентаризації нестача виникла в результаті неправомірних дій матеріально відповідальних осіб (том 1 а.с.120-140, 141-150).

Матеріально відповідальні особи - продавці-консультанти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовилися підписати інвентаризаційну відомість при її складенні, без пояснення причини, про що був складений акт № 1 до інвентаризаційної відомості № 0089 від 12 листопада 2021 року присутніми особами: заступником начальника відділу роздрібної торгівлі ОСОБА_5 , ревізором ОСОБА_6 та керуючою ТТ ОСОБА_9 (том 1 а.с.151).

Згідно табелю використання робочого часу працівників ТОВ «СВП ПЛЮС» за листопад 2021 року, позивачка перебувала на роботі по 12 листопада 2021 року, включно, 13 та 14 листопада мала вихідні, та з 15 листопада перестала виходити на роботу з нез`ясованих причин (том 1 а.с.152).

Згідно з актом № 1/23/11-21/А від 23 листопада 2021 року про результати проведення службового розслідування за фактом виявлення нестачі на загальну суму 620157,73 грн в магазині «ТТТ/Київстар» за адресою: м. Херсон, вул. Залаегерсег, 18, комісією у складі голови комісії - директора Крутогіна К.В., директора виконавчого Приступи Ю.М., головного бухгалтера ОСОБА_7 встановлено, що колишній керуючий магазином ОСОБА_4 та продавці-консультанти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 безпосередньо працювали в магазині, обслуговували і несли відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей, мали до них безперешкодний доступ та згідно укладених з ТОВ «СВП ПЛЮС» посадових інструкцій та договорів про повну матеріальну відповідальність несуть повну матеріальну відповідальність за їх збереження. Зазначені працівники не виконали своїх зобов`язань щодо збереження товарно-матеріальних цінностей (том 1 а.с.10-11).

13 листопада 2021 року відповідачем надано повідомлення до ЧЧ Відділу поліції № 1 ХРУП про те, що невстановлені особи в період часу з 03 листопада 2021 по 11 листопада 2021 року, перебуваючи в приміщенні магазину «Територія твоєї техніки», який розташований на території «ТРЦ Фабрика» за адресою: АДРЕСА_1 , таємно, шляхом вільного доступу вчинили крадіжку мобільних телефонів, сума збитків встановлюється. Відомості про вказаний факт 13 листопада 2021 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001353 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України (том 1 а.с.47-зворот).

23 листопада 2021 року за фактом виявлення нестачі грошових коштів директор ТОВ «СВП ПЛЮС» видав наказ № 1/23/11-21/ЮВ про притягнення продавців-консультантів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 до матеріальної відповідальності в розмірі 620157,73 грн. солідарно. Наказано головному бухгалтеру здійснити утримання з продавців-консультантів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі їх середньомісячних заробітних плат (том 1 а.с.12).

Наказом директора ТОВ «СВП ПЛЮС» № 1144/к від 24 листопада 2021 року позивачку звільнено з посади продавця-консультанта, у зв`язку із втратою довір`я згідно пункту 2 статті 41 КЗпП. Нараховано грошову компенсацію за 7 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 27 липня 2021 року по 14 листопада 2021 року включно та утримано зазначену грошову компенсацію з метою покриття частини прямої дійсної матеріальної шкоди (том 1 а.с.13).

У справі, яка переглядається, спір виник через незгоду ОСОБА_1 із рішеннями відповідача як роботодавця за наслідками проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині, де працювала позивачка, у зв`язку із виявленою нестачею товарів покласти на неї обов`язок з відшкодування завданої цим матеріальної шкоди та звільнити через втрату довір`я.

Тобто спірні правовідносини пов`язані із покладанням на працівника повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству матеріальну шкоду та звільненням працівника через втрату роботодавцем довір`я.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104 цс 14, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1093 цс 15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100 цс 16.

Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові 02 червня 2021 року у справі справа № 592/8437/20.

Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Відповідно до частин першої, другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені статтею 134 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП України).

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Отже, наведеними нормами КЗпП України визначено, що для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності необхідна одночасна наявність наступних умов: 1) наявність підстав, передбачених ст. 134 КЗпП; 2) вчинення працівником трудового правопорушення; 3) наявність наслідків у вигляді прямої шкоди, заподіяної підприємству. Під такою шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства нести витрати на відновлення, придбання майна або інших цінностей або додаткові грошові виплати; 4) причинно-наслідковий зв`язок між діями працівника і шкодою; 5) установлена вина працівника в заподіянні шкоди.

Судом установлено, що при прийомі на роботу 26 липня 2021 року позивачку було ознайомлено з посадовою інструкцією продавця-консультанта (том 1 а.с.113-116).

Згідно розділу ІІ посадової інструкції «Завдання та обов`язки» продавець-консультант, зокрема: обслуговує покупців, показує товари, демонструє їх в дії, консультує щодо конструктивних особливостей окремих видів товарів, їх призначення, властивостей, якості, правил догляду за ними, цін; забезпечує виконання плану продаж магазином шляхом консультування клієнтів і продажу товарів, що входять в асортимент торгової точки; виконує переміщення товару між магазинами для забезпечення асортименту товару відповідної категорії; здійснює відмірювання, зважування, підрахування вартості покупки, зчитує сканером штрих-кодові позначки товару, відбиває вартість покупки на електронному контрольно-касовому апараті (ЕККА) (або перевіряє реквізити поданого чека), видає покупку; готує товар до продажу, розпаковує, розглядає зовнішній вигляд виробу, комплектує, перевіряє експлуатаційні властивості; готує робоче місце: перевіряє наявність та справність торгово-технологічного обладнання, інвентарю та інструментів, готує до роботи ЕККА або контрольно-касову книгу, отримує і готує пакувальний матеріал; розміщує та викладає товари за групами, видами сортами з урахуванням товарного сусідства, частоти попиту та зручності роботи; заповнює та прикріплює ярлики ціни; оформляє прилавкові вітрини; підраховує гроші (чеки) та здає їх в установленому порядку; звіряє суму реалізації з показаннями касового лічильника; прибирає нереалізовані товари і тару; готує товари до інвентаризації; виконує дії з гарантійного обслуговування товару, згідно «Порядку сервісного обслуговування»: прийом товару у клієнтів, передача для сервісного обслуговування, контроль дотримання строків ремонту, отримання з сервісного обслуговування і видачу клієнтові; забезпечує збереження товарно-матеріальних цінностей та майна підприємства; здійснює розміщення товару на складі з урахуванням найбільш раціонального використання складських приміщень; своєчасно і чітко здає приміщення підприємства під охорону як що у цей час відсутній керуючий магазином.

Відповідно до пункту 3 розділу ІV посадової інструкції продавець-консультант несе відповідальність за завдання матеріальної шкоди в межах, визначених чинним цивільним законодавством та законодавством про працю України.

Також, наказом ТОВ «СВП ПЛЮС» № 201 від 26 липня 2021 року «Про призначення особи матеріально відповідальною» позивачку призначено матеріально відповідальною особою з 27 липня 2021 року (том 1 а.с.117).

26 липня 2021 року між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (далі Договір) (том 1 а.с.118-119).

Відповідно до пункту 1 цього договору працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження матеріальних цінностей та грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням трудової функції, передбаченої посадовою інструкцією, та зобов`язується: дбайливо ставитися до матеріальних цінностей та грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням трудової функції і вживати заходів для попередження їх втрати та/або пошкодження (псування); своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей та грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням трудової функції; вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та залишки матеріальних цінностей та грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням трудової функції; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Відповідно до пункту 3 Договору у випадку незабезпечення з вини працівника збереження матеріальних цінностей та грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням трудової функції, працівник зобов`язується відшкодувати завдані збитки в повному обсязі відповідно до чинного законодавства України.

Підприємство, за умовами вказаного договору (пункт 2), в свою чергу зобов`язується створювати умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного ввірених йому матеріальних цінностей.

Зміст наведеної посадової інструкції та Договору доводять, що ОСОБА_1 за своїми посадовими обов`язками безпосередньо обслуговувала товарно-матеріальні цінності, здійснювала їх зберігання, продаж та переміщення, тому може бути суб`єктом як покладання обов`язку з повного відшкодування завданої відповідачу матеріальної шкоди у зв`язку із укладанням договору про повну матеріальну відповідальність, так і звільнення на підставі положень пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України за умови доведення інших необхідних для цього фактів.

До того ж робота, яку виконувала за посадовими обов`язками ОСОБА_1 (роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу) відноситься до робіт, які зазначені у Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, що є Додатком №1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59), яка була чинною на час укладення сторонами договору про повну індивідуальну відповідальність.

Як підставу для звільнення ОСОБА_1 у наказі №1144/к від 24 листопада 2021 року за пунктом 2 статті 41 КЗпП України відповідач зазначив акт №1/23/11-21/А від 23 листопада 2021 року про результати проведення службового розслідування та наказ №1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року про притягнення до матеріальної відповідальності. Аналіз таких доказів дає підстави для висновку, що відповідач втратив довір`я до позивачки саме через встановлення нестачі товаро-матеріальних цінностей за наслідками інвентаризації, проведеної в магазині 12 листопада 2021 року.

З цих же підстав (нестача товарно-матеріальних цінностей) було видано оскаржуваний ОСОБА_1 наказ №1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року про притягнення до матеріальної відповідальності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 573/546/19 (провадження № 61-16215св19) також вказано, що «право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Верховний Суд зазначає, що звільнення з підстав втрати довір`я (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Отже, підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довір`я є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак власник у разі спору зобов`язаний довести і факт порушення, і вину працівника».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 359/3683/18 (провадження № 61-7840св19) зазначено, що «звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника».

Схожі висновки наведені у постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 761/20940/19 (провадження № 61-6040св20), від 26 лютого 2020 року у справі № 592/7118/17 (провадження № 61-24468св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 189/826/17 (провадження № 61-13347 св 19), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 185/6959/16-ц (провадження № 61-30070св18), від 23 квітня 2020 року у справі № 489/1046/18 (провадження № 61-5101св19), від 06 лютого 2018 року у справі № 521/4221/16 (провадження №61-23147св18), на які є посилання в касаційній скарзі.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо видання наказу про притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності та звільнення її у зв`язку із втратою довір`я.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Щодо покладання на позивачку обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на характер спірних правовідносин (оспорювання позивачкою покладання на неї обов`язку із відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі), змісту заявлених позовних вимог та наведених положень закону, ТОВ «СВП ПЛЮС» у даній справі мало довести, а суд перевірити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями ОСОБА_1 її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала її вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що у справі, яка розглядається, відсутні будь-які докази перебування на бухгалтерському обліку ТОВ «СВП ПЛЮЮС» та отримання саме ОСОБА_1 під звіт товарно-матеріальних цінностей, нестача яких у загальній кількості 143 одиниці закупівельною вартістю - 620157,73 грн. (без ПДВ) виявлена 12 листопада 2021 року комісією під час проведення інвентаризація грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей, а також вчинення позивачкою винних протиправних дій, внаслідок яких така нестача виникла. Так, згідно висновку комісії з інвентаризації нестача виникла в результаті неправомірних дій матеріально відповідальних осіб, прізвища яких не зазначені. Однак, такий висновок не підтверджений будь-якими первинними бухгалтерськими (обліковими) документами щодо: надходження зазначених як нестача товарів до магазину «ТТТ/Київстар», передання їх під звіт позивачці, їх подальшій рух. Зокрема, згідно матеріалів інвентаризації у згаданому магазині працювали, крім ОСОБА_1 , ще дві матеріально відповідальні особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , натомість відповідачем не надавалось пояснень та відповідних доказів, а судом не було встановлено, яким саме чином у відповідача влаштований облік товарно-матеріальних цінностей у магазині «ТТТ/Київстар», зокрема їх передання-прийманні від однієї матеріально відповідної особи до іншої, тоді як між позивачкою та відповідачем було укладено договір саме про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

При службовому розслідуванні факту виявленої 12 листопада 2021 року нестачі в магазині «ТТТ/Київстар» ТОВ «СВП ПЛЮС» не було встановлено, згідно наданих до суду доказів, саме внаслідок чого виникла зазначена нестача товарів, зазначено лише про те, що продавці-консультанти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також колишній керуючий ОСОБА_4 мали безперешкодний до доступ товарно-матеріальних цінностей в магазині та не виконали своїх зобов`язань щодо їх збереження, а отже є винними в завданні товариству шкоди.

При цьому доказів ознайомлення позивачки з результатами інвентаризації, намагання отримати від неї пояснення щодо причин нестачі, призначення перевірки відомостей щодо умов зберігання, використання, руху товарно-матеріальних цінностей відповідач суду не надав.

За такого апеляційний суд приходить до висновку про невиконання відповідачем як роботодавцем покладеного на нього статтею 138 КЗпП України обов`язку, недоведеність ТОВ «СВП ПЛЮС» умов, достатніх відповідно до вимог трудового законодавства, для покладання на ОСОБА_1 обов`язку із відшкодування шкоди, завданої нестачею товарно-матеріальних цінностей на суму 620157 грн. 73 коп., оскільки у неї не відбиралися пояснення щодо складених протоколів, актів по факту нестачі товарно-матеріальних цінностей, не встановлювалися причини, які зумовили нестачу. Відповідачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що керівництвом товариства вживалися достатні заходи щодо встановлення причин виявленої нестачі, а також те, що відповідачем були створені належні умови для забезпечення обліку руху товарно-матеріальних цінностей, їх прийняття позивачкою під звіт, повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договором про повну матеріальну відповідальність. Тобто ТОВ «СВП ПЛЮС» також не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинила позивачка, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди. Зокрема, апеляційний суд вважає, що лише звернення до правоохоронних органів з метою розслідування нестачі не свідчить про виконання обов`язку роботодавця встановити причини нестачі матеріальних цінностей.

З урахуванням викладеного оскаржуваний позивачкою наказ відповідача № 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року в частині притягнення її до матеріальної відповідальності є незаконним, а тому позовні вимоги про визнання його незаконним та скасування підлягають задоволенню.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина 1 статті 235 КЗпП України).

Оскільки недоведена наявність винних протиправних дій ОСОБА_1 у нестачі товарно-матеріальних цінностей, що стало підставою для недовір`я до неї відповідача, не є законним і звільнення позивачки 24 листопада 2021 року за пунктом 2 статті 41 КЗпП України, що є підставою для визнання наказу про її звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тому у зв`язку із поновленням ОСОБА_1 на роботі з відповідача на її користь слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

В силу пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки подія, з якою пов`язана виплата середнього заробітку (звільнення ОСОБА_1 з роботи), настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , то для розрахунку середнього заробітку необхідно виходити з оплати її праці за вересень, жовтень 2021 року.

Згідно наданої відповідачем довідки про середню заробітну плату позивачки від 05 січня 2022 року № 61/21 (а.с. 47) її заробітна плата становить: за вересень 2021 року 6110 грн. (22 відпрацьованих дні), за жовтень 6721 грн. (21 відпрацьований робочий день), а її середньоденна заробітна плата за той же період становить 298 грн. 40 коп.

З урахуванням вимог статті 13 ЦПК України, змісту заявлених позивачкою позовних вимог (стягнення середнього заробітку за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року, кількість робочих днів за який становить 46) з відповідача на користь позивачки слід стягнути 13726 грн. 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.

Оскільки при ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають суттєве значення для вирішення спору, припустившись порушень норм процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють трудові відносини, рішення суду необхідно скасувати в силу положень пунктів1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, ухваливши нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано та ухвалено нове про задоволення позовних вимог, є підстави для розподілу апеляційним судом судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені, судові витрати у цій справі покладаються на відповідача.

Порядок сплати, ставки судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».

На підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогами про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати.

З урахуванням заявлених позовних вимог (дві вимоги немайнового характеру про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до матеріальної відповідності та поновлення на роботі та одна вимога майнового характеру стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу), ставок судового збору, визначених підпунктами 1, 2, 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при звернення з позовом підлягало сплаті 2724 грн. (908 грн.х3) судового збору, з апеляційною скаргою 4086 грн. (2724 грн.х150%). Позивачка при зверненні з позовною заявою сплатила 908 грн. судового збору (том 1 а.с. 23), при поданні апеляційної скарги нею сплачено 1089 грн. судового збору (том 2 а.с. 53), всього нею сплачено 1997 грн. судового збору, які слід стягнути на її користь з відповідача. Також з нього в дохід держави необхідно стягнути решту судового збору за подання позовної заяви (2724грн.-908грн.=1816 грн.) та за подання апеляційної скарги (908х150%грн.=2724 грн.), всього 4540 грн.

Щодо інших судових витрат.

В суді першої інстанції позивачкою заявлено про компенсацію їй витрат на професійну правничу допомогу в сумі 27000 грн.

На підтвердження цих витрат позивачкою були надані копії договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року, укладені між позивачкою та адвокатом Харченком Д.М. (том 1 а.с. 15), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести в суді першої інстанції (том 1 а.с. 16).

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5,6 статті 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (частина 3 статті 141 ЦПК України).

Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2019 року у справі № 335/9780/15).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 1-15005св19) у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Такі критерії застосовує Європейський суд, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За такого розмір та порядок оплати послуг з професійної правничої допомоги визначається договором, укладеним між адвокатом та учасником справ, та оцінюється судом щодо співмірності заявленої суми такої допомоги у разі наявності клопотання іншої сторони.

У справі, яка переглядається, позивачка та її представник адвокат Харченко Д.М. згідно укладеного ними договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року домовились, що клієнт сплачує адвокату за надану правову допомогу гонорар у розмірі 500 доларів США та при досягненні позитивного результату по справі додатково сплачує гонорар у розмірі 500 доларів США. При цьому в позовній заяві заявлено про стягнення з відповідача 27000 грн. витрат за надання правової допомоги та надано здійснений адвокатом попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести в суді першої інстанції на заявлену суму із зазначенням виду наданої адвокатом послуги з розрахунком її вартості залежно від витраченого на роботу часу. Представник відповідача, в свою чергу, у відзиві на позовну заяву заперечував заявлений позивачкою розмір сум витрат на правову допомогу 27000 грн., посилаючись на очевидне завищення такого розміру порівняно зі звичайними ринковими цінами на послуги в аналогічних справах.

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру правових витрат, які підлягають стягненню на користь позивачки, не можна брати до уваги наданий адвокатом Харченком Д.М. попередній розрахунок суми судових витрат від 09 грудня 2021 року, оскільки наведений в ньому алгоритм розрахунку суперечить укладеному між ним та позивачкою договору від 01 грудня 2021 року, з умов якого і слід виходити. Зокрема, згідно умов цього договору щодо визначення гонорару адвоката Харченка Д.М. його розмір у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 складає 1000 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України на день вирішення справи (36,3297 грн. за один долар США) становить 36329 грн. 70 коп. Позивачкою в позовній заяві викладена вимога про стягнення у відшкодування витрат на правничу допомогу 27000 грн.

При цьому колегія суддів частково погоджується із запереченням представника відповідача щодо визначеного стороною позивачки розміру витрат на оплату правничої допомоги та вважає, що розмір оплати наданих адвокатом Харченком Д.М. послуг, про стягнення яких (27000 грн.) є неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг та витраченого на них часу.

Апеляційний суд при визначенні суми відшкодування враховує обсяг реально наданих представником позивачки послуг та виконаних робіт в суді першої інстанції (підготовка позовної заяви, уточненої позовної заяви, участь в судових засіданнях) та вважає, що, враховуючи вимоги співмірності зі складністю справи (не є значно складною), витраченого часу, значимості для позивачки, виходячи з критерію дійсності та необхідності таких послуг, а також критерію розумності їхньої вартості, та вважає, що з ТОВ «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 17000 грн. як компенсація витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Харченка Дмитра Миколайовича задовольнити.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до матеріальної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС»№ 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року в частині притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності.

Визнати незаконним наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» № 1144/к від 24 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді продавця-консультанта Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» з 25 листопада 2021 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС», , м. Київ, пр-т Бандери Степана, 28-А, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13726 грн. 40 коп. за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року, 1997 грн. судового збору, а також 17000 гривень. витрат на правову допомогу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС», , м. Київ, пр-т Бандери Степана, 28-А, в дохід держави 4540 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 18 жовтня 2023 року