Ухвала

18 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 185/3468/22

провадження № 61-14679ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 18 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого він надав відповідачу грошові кошти у сумі 286 000,00 грн, що еквівалентно 11 000,00 дол. США, а відповідач зобов`язався повернути вказану суму до 17 квітня 2019 року. Розмір процентів за користування позикою сторони узгодили у розмірі 1 % з умовою виплати щомісячно до повного повернення позики (пункт 3 договору). Однак до закінчення строку відповідач грошові кошти не повернув.

Вказував, що заборгованість відповідача за договором позики складає 286 000,00 грн, заборгованість за відсотками - 137 860,00 грн згідно розрахунку (1 % в місяць складає 2 860,00 грн (286 000,00 грн х 1 % = 2 860,00 грн), прострочення складає 48 місяців (з квітня 2018 року до квітня 2022 року (2 860,00 грн х 48 місяців = 137 860,00 грн). Загальна сума пені за договором складає 48 338,00 грн (з 18 квітня 2019 року до 25 квітня 2019 року складає 1 973,00 грн, з 26 квітня 2019 року до 18 липня 2019 року складає 22 788,00 грн, з 19 липня 2019 року до 05 вересня 2019 року складає 12 767,00 грн, з 06 вересня 2019 року до 18 жовтня 2019 року складає 10 810,00 грн. Інфляційне збільшення суми боргу складає 8 294,00 грн (з 18 квітня 2019 року до 19 жовтня 2020 року). Загальна сума процентів за договором складає 25 645,00 грн (з 18 квітня 2019 року до 13 квітня 2022 року).

Оскільки відповідач не виконує належним чином умови договору, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 506 137,00 грн, яка складається із: 286 000,00 грн - заборгованості за договором позики, 137 860,00 грн - заборгованості за відсотками, 48 338,00 грн - пені, 8 294,00 грн - інфляційних втрат, 25 645,00 грн - трьох відсотків річних.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18 квітня 2018 року у розмірі 506 137,00 грн, яка складається із: 286 000,00 грн - заборгованості за договором позики, 137 860,00 грн - заборгованості за відсотками, 48 338,00 грн - пені, 8 294,00 грн - інфляційної суми, 25 645,00 грн - трьох відсотків річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , місцевий суд виходив з того, що заявником на підтвердження заявлених вимог надано належні та допустимі докази. На час звернення до суду з позовом розмір заборгованості становив 506 137,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за користування позикою.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18 квітня 2018 року у розмірі 286 000,00 грн, заборгованість за відсотками за користування позикою у розмірі 1 % від суми позики у розмірі 34 320,00 грн, три відсотки річних у розмірі 25 645,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між сторонами 18 квітня 2018 року, у розмірі 286 000,00 грн є доведеними та обґрунтованими наявними у матеріалах справи доказами. Оскільки позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою за період після настання терміну повернення позики, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, апеляційний суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача за відсотками за користування позикою у розмірі 1 % від суми позики становить 34 320,00 грн відповідно до строку дії договору позики з 18 квітня 2018 року до 17 квітня 2019 року, та яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи, що відповідач не виконав взяті на себе грошове зобов`язання, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми. Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення пені, апеляційний суд виходив з того, що у договорі позики від 18 квітня 2018 року сторонами не передбачено нарахування пені за невиконання умов зобов`язання. Крім того, апеляційним судом зазначено, що предметом договору позики є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

16 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду (через систему «Електронний суд») з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Позивач визначає ціну позову на момент звернення до суду із таким позовом, яка є незмінною, крім випадків збільшення позовних вимог та зміни предмета позову, для розрахунку судових витрат, зокрема під час звернення до судів апеляційної та касаційної інстанцій.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 506 137,00 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (671 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України постанова Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року не підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення, у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний