РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2023 рокумісто Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Мигаль Г.П.,

при секретарі судового засідання Власюк Д.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення безпідставно стягнутих коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів.

Обґрунтовуючи позов, позивач покликається на те, що 20 вересня 2012 року вона передала відповідачу в рахунок оплати при укладенні у майбутньому договору купівлі-продажу автомобіля грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США. Повна вартість автомобіля становила 12 000,00 доларів США. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується відповідною розпискою. Після передачі відповідачу вказаних коштів в сумі 4000,00 доларів США, 01 жовтня 2012 року автомобіль було передано у користування позивача. 27 листопада 2012 року позивач дізналась, що автомобіль був пошкоджений у ДТП та потребує ремонту. У зв`язку з цим, сторони домовились про повернення автомобіля відповідачу, а грошових коштів позивачу. З грудня 2012 року автомобіль повернуто відповідачу. Однак, відповідачем не повернуто отриманих грошових коштів, як наслідок, не виконано своїх зобов`язань, а тому, позивач звертаючись до суду просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно з яким позов заперечив, вказуючи, що за своєю правовою природою вищенаведена розписка не може вважатися належним доказом укладення між позивачем і відповідачем договору позики, оскільки факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Вказаного не вбачається з представлених позивачем доказів. Жодної розписки, яка б підтверджувала факт отримання грошових коштів відповідачем в сумі 4000,00 доларів США, до позовної заяви не долучено. Таким чином, між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини, які виникають за договором позики, а відтак вимоги позивача щодо повернення грошових коштів за неіснуючим договором є безпідставними. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Сторони, представники сторін в судове засідання не з`явилися, про дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача. Позовні вимиги підтримує в повному обсязі.

У зв`язку з неявкою всіх учасників в судове засідання фіксація судового засідання не злійснюється.

Cуд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, оцінивши наявні по справі докази, доходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що у 2012 році сторони домовились про придбання ОСОБА_1 автомобіля Toyota у ОСОБА_2 . Власником даного автомобіля є ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за розпискою не виконав, грошові кошти не повернув, в той час, як автомобіль було повернуто відповідачу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та від 08 липня 2019 року у справі № 61-20376св18.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України.

Разом з тим, надані позивачем документи не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору, оскільки з їх змісту не вбачається дати укладення договору, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача в якості оплати коштів за автомобіль із зобов`язанням відповідача про їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема суми коштів, підпис відповідача, строк та умови її повернення.

Суд враховує, що відповідач заперечує факт написання ним розписки, та заперечує отримання у борг будь-яких коштів.

За клопотанням позивача, судом в якості свідків по справі було допитано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 . Кожен зі свідків обставин, наведених у позовні заяві не підтвердив, пояснив, що особисто не був присутній при передачі позивачем відповідачу грошових коштів. Вказали, що між сторонами були домовленості про продаж автомобіля, у подальшому ОСОБА_11 повернула автомобіль ОСОБА_12 . Про те, що ОСОБА_11 передала ОСОБА_13 за автомобіль грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США їй відомо зі слів позивача. Їм відомо, що між сторонами був конфлікт через цю ситуацію, оскільки ОСОБА_11 з`ясувала, що машина була бита. Жоден із свідків не бачив передачу коштів від позивача відповідачу за автомобіль.

Однак, показання свідків суд до уваги не приймає, виходячи із наступного.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Отже, суд відхиляє свідчення позивача ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3 щодо факту укладення договору позики від 22 листопада 2017 року, а саме його підписання відповідачем та передачі йому суми позики, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження.

Отже, встановлені обставини не свідчать про існування між сторонами боргових зобов`язань.

З огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надана позивачем розписка, не підтверджує, в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Аналізуючи всі наявні докази по справі в їх сукупності, з точки зору належності, достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновків, що обставини, на які покликається ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, як на підставу позову, не знайшли свого підтвердження, відтак відсутні законні підстави для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за розпискою в сумі 4000,00 доларів США.

З огляду на наведене, суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог та оцінивши їх за правилами ст. 81 ЦПК України, в сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами, проаналізувавши доводи учасників процесу, дійшов висновків про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення безпідставно стягнутих коштів відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя Мигаль Г.П.