Справа № 500/2167/19
Провадження № 2/946/1036/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2023 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Пащенко Т.П.,

за участю секретаря Топтигіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про участь у спільному будівництві об`єкту нерухомості недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору про участь у спільному будівництві об`єкту нерухомості недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 », відповідно до умов розділу 2 якого ОСОБА_1 (виконавець) були прийняті на себе зобов`язання з будівництва та здачі в експлуатацію житлового будинку з подальшою передачею «об`єкту нерухомості» замовнику - ОСОБА_2 до 30.02.2015 року. При цьому, під «об`єктом нерухомості» умовами розділу 1 договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року його сторонами було визначено «комерційну площу загальною площею 64,70 метрів квадратних, в Бельетажі згідно плану, що додається, за адресою АДРЕСА_1 ». В свою чергу, згідно умов п. 3.1 договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року, замовником були прийняті на себе зобов`язання з передачі виконавцю вартості вищезазначеної «комерційної площі» у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США. З урахуванням зазначеного, в порядку виконання умов п. 3.1 договору №24В/K/2

від 27.01.2015 року виконавцем того ж дня було оформлено на ім`я ОСОБА_2 розписку від 27.01.2015 року про отримання грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США. При цьому, оскільки у день підписання «типового» договору №24В/К/2 вiд 27.01.2015 року та оформлення розписки від 27.01.2015 року ОСОБА_1 також укладались однорідні правочини з іншими особами, зацікавленими у будівництві «об`єкту нерухомості», позивач не впевнений, що вищевказаний договір та розписка підписувались безпосередньо стороною договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року ОСОБА_2 , а не іншою особою в її інтересах. Вищенаведені сумніви ОСОБА_1 згодом знайшли своє підтвердження під час оформлення сторонами договору №24В/к/2/1 від 09.06.2016 року «Про розірвання договору №24В/к/2 вiд 27.01.2015 року» про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 », відповідно до умов п. 2 якого його сторонами були визначені зобов`язання ОСОБА_1 з повернення ОСОБА_3 до 01.09.2016 року грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, передбачених умовами п. 3.1 договору №24B/k/2 вiд 27.01.2015 року. У даному випадку ОСОБА_1 наголошує на тому, що ОСОБА_2 особисто підписала договір №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, але при підписанні цього договору навіть «поверхневий» порівняльний аналіз підпису особи, здійсненого від імені ОСОБА_2 на раніше оформленому договорі №24В/K/2 вiд 27.01.2015 року, з підписом ОСОБА_2 на договорі №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, надав позивачу підстави для об`єктивного висновку про те, що зазначені договори від імені відповідача підписувалися різними особами. Як наслідок, дійшовши висновку про те, що анi договір №24В/К/2 від 27.01.2015 року, ані розписку від 27.01.2015 року про передачу позивачу грошових коштів у сумі, еквівалентнiй 65 000 доларам США, ОСОБА_2 особисто не підписувала та, можливо, взагалі не була присутньою при оформленні вищезазначених документів, ОСОБА_1 вважає, що починаючи саме з 09.06.2016 року (дата власноручного підписання ОСОБА_2 договору №24В/К/2/1) вiн дізнався про порушення його прав, як виконавця по договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року. Більш того, саме з 09.06.2016 року, на думку ОСОБА_1 , у нього виникла матеріально-правова зацікавленість в оспорюванні договору №24B/K/2 від 27.01.2015 року з огляду на ті обставини, що фактично ОСОБА_1 не перебував у будь-яких цивільно-правових (договірних) правовідносинах з ОСОБА_2 , на підставі яких у нього могли б виникнути грошові зобов`язання. Єдина обставина, яка пов`язує ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була викликана тим, що позивач, дійсно, маючи намір здійснити на власній земельній ділянці будівництво житлового будинку на 28 квартир по АДРЕСА_1 , «на довіру» отримав від третьої особи грошові кошти та підписав документи договір №24В/к/2 від 27.01.2015 року розписку від 27.01.2015 року про передачу грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, оформлені на ім`я ОСОБА_2 . При цьому, як відомо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не уповноважувала будь-яких осіб на вчинення від її імені юридично значущих дій щодо участі у будівництві житлового будинку на 28 квартиру по АДРЕСА_1 , та будь-яких документів з цього приводу не оформлювала. Натомість, саме вищевикладені обставини, а також систематичні безпідставні «критичні» дорікання ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 щодо умов, порядку та строків виконання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року, який відповідачка не підписувала та особисто кошти на його оплату не передавала, в кінцевому випадку призвели до конфлікту особистого характеру та розірвання вказаного договору шляхом оформлення договору №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року. Так або інакше, незалежно від того хто саме від імені ОСОБА_2 підписав договір №24В/K/2 від 27.01.2015 року та розписку від 27.01.2015 року про передачу грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, на думку позивача, окремої уваги суду заслуговують положення ч. 1 ст. 237 ЦК України, відповідно до яких представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. При цьому, згідно з частиною третьою цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Натомість, не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів (ч. 2 ст. 237 ЦК України). Крім того, положеннями ст. 244 ЦК України чітко визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Але, як зазначалось, ОСОБА_4 особисто не підписувала договір №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року та розписку вiд 27.01.2015 року, а також не уповноважувала третіх осіб на вчинення від її імені будь-яких юридично значущих дій щодо участі у будівництві житлового будинку на 28 квартир по АДРЕСА_1 , та будь-яких письмових документів (довіреностей) з цього приводу не оформлювала. Натомість, незважаючи на ті обставини, що згідно умов п. 1 договору №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, договір №24В/К/2 вiд 27.01.2015 року є розірваним, останній та розписка від 27.01.2015 року, підписані іншою особою від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на думку позивача, встановили хибний «правовий» зв`язок між зобов`язаннями ОСОБА_1 по договору №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року з так би мовити «правами» ОСОБА_2 по договору №24B/К/2/1 від 09.06.2016 року на отримання грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, яких відповідачка ОСОБА_1 особисто не передавала. Як наслідок, приведені обставини та правові наслідки підписання договору №24B//2/1 вiд 09.06.2016 року лише додатково обґрунтовують матеріально-правову зацікавленість ОСОБА_1 в оспорюванні у судовому порядку факту перебування позивача з ОСОБА_2 у цивільно-правових відносинах по договору №24B/K/2 від 27.01.2015 року, який відповідачка не підписувала.

З урахуванням зазначеного, в контексті порушеного позивачем питання відсутності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 цивільно-правових відносин по договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року у зв`язку з вчиненням зазначеного правочину в інтересах замовника іншою особою, на думку позивача, окремої уваги суду заслуговують висновки колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України за змістом постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 року по справі №6-2612цс15. Так, існуюча судова практика з питань визнання правочинiв недійсними за змістом п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виходить з наступного: «судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК змiст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також iнших, крім актів, цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Враховуючи викладене, приведені вище обставини оформлення договору №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року та розписки від 27.01.2015 року, які були підписані від імені та в інтересах ОСОБА_2 іншою особою, що вбачається зі змісту договору №24B/K/2/1 вiд 09.06.2016 року ОСОБА_1 дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року недійсним з моменту його укладання, у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог ч.2, 3 ст. 203 ЦК України. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладання договір №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 », укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також, відшкодувати позивачу судові витрати по справі за рахунок відповідачки.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання сповіщені належним чином. Представник позивача адвокат Воронков В.О. надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити їх у повному обсязі, розглянути справу без участі позивача та його представника.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання сповіщені належним чином. 13.05.2019 року відповідачка надала суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що заперечує щодо задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Укладання договору №24В/K/2 від 27.01.2015 року було направлено на отримання у власність об`єкта нерухомості комерційної площі розміром 64,7 кв.м у будинку за адресою АДРЕСА_1 за 65 000 дол. США. Вказані 64,7 кв.м., за які відповідачка сплатила 65 000 дол. США, наразі належать ОСОБА_5 . 06.12.2012 року ОСОБА_1 уклав договір №16B/K/2 на цей же об`єкт нерухомості - комерційну площу з ОСОБА_6 та отримав від неї за це 61 000 дол. США за розписками від 06.12.2012 року на суму 25 000 дол. США, від 26.02.2013 року на суму 11 600 дол. США, від 23.05.2013 року на суму 10 000 дол. США, 02.07.2013 року на суму так 14 400 дол. США. Тобто, станом на 02.07.2013 року ОСОБА_5 повністю розрахувалась за комерційні квадратні метри які мали перейти їй у власність за договором №16В/К/2 від 06.12.2012 року. Проте, цього не відбулось. 27.01.2015 року на цi ж комерційні квадратні метри у цьому ж будинку ОСОБА_1 уклав договір з ОСОБА_2 , але вже на суму 65 000 дол. США. Тобто, не розриваючи договірні відносини (припиняючи зобов`язання) з ОСОБА_5 , не повертаючи їй сплачені грошові кошти в сумі 61 000 дол. США в порядку, передбаченому укладеним між ними договором, позивач уклав договір з ОСОБА_2 на передання у власність об`єкту нерухомості - комерційних квадратних метрів в розмірі 64,7. Далі, ОСОБА_5 згідно розписки від 13.07.2015 року передала ОСОБА_1 ще 3 000 дол. США по договору №16/B/К/2 від 06.12.2012 року, фактично сплативши за квадратні метри ні 61 000 дол. США, а 64 000 дол. США. Тобто, попередній платник ОСОБА_7 раптом через два роки за фактично вже сплаченою договірною ціною в розмірі 61 000 дол. США, додатково передає ОСОБА_1 3 000 дол. США, що на думку відповідачки, вирішило долю «першості» перед ОСОБА_1 в отриманні у власність вищезазначених комерційних квадратних метрів. Однак, відповідачці не було відомо, що на момент укладання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року на отримання у власність об`єкта нерухомості, ОСОБА_1 вже отримав за них від іншої особи 61 000 дол. США та не розірвав ці зобов`язальні відносини за укладеним договором до вступу у договірні відносини із нею. Отже, ОСОБА_5 за договором №16B/K/2 від 06.12.2012 року фінансування будівництва об`єкта нерухомості комерційних квадратних метрів з ОСОБА_1 , сплативши фактично 64 000 дол. США, не отримала у власність побудованого об`єкта нерухомості (п. 6.4. договору №16B/К/2 від 06.12.2012 року), що відповідно мало відбутись шляхом складання акта приймання передачі. Тобто, можна вважати, що ОСОБА_1 зі своєї сторони своїх зобов`язань за договором №16В/К/2 від 06.12.2012 року не виконав, отримавши за це грошові кошти. Водночас, існує інший договір між ОСОБА_5 та ТОВ «Горлан» (ця особа за дозвільними документами є забудовником, єдиним директором та в той же час єдиним засновником цієї особи є ОСОБА_1 ). Цей договір укладений відповідно до дати 16.08.2012 року про купівлю-продаж майнових прав на об`єкт нерухомого майна. За цим договором ОСОБА_5 отримує у власність від ТОВ «Горлан» майнові права на офіс №102, площею 64,7 кв.м. у будинку за адресою АДРЕСА_1 . За цим договором ОСОБА_5 мала сплатити ТОВ «Горлан» 500 000,00 грн. Але вже тепер ОСОБА_5 не виконує умови цього договору, оскільки не сплачує ТОВ «Горлан» 500 000,00 грн., проте саме на підставі цього договору вона реєструє права власності на нежитлову будівлю, офiс №102, площею 64,7 кв.м. Відповідачка звертає увагу суду на те, що договір будівництва комерційних квадратних метрів в розмірі 64,7 укладений безпосередньо з ОСОБА_1 у день 06.12.2012 року, в той же час, договір купівлі-продажу майнових прав на цю ж площу офісу №102, укладений з ТОВ «Горлан» у день 16.08.2012 року, тобто на 4-ри місяці раніше укладання самого договору на будівництво об`єкту нерухомості з ОСОБА_1 , за яким ОСОБА_5 фактично сплатила 64 000 дол. США. Отже, між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ТОВ «Горлан» не існує правового зв`язку, згідно якого кошти від ОСОБА_1 перейшли до ТОВ «Горлан», який як забудовник за документами продав майнові права на об`єкт нерухомості ОСОБА_5 . Без цього зв`язку ОСОБА_5 є такою, що не виконала фінансові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав і зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості не розрахувавшись за майнові права, а ОСОБА_1 не передав у власність об`єкт нерухомості за договором №16В/К/2 від 06.12.2012 року, отримавши за це 64000 дол. США. Саме договір купівлі-продажу майнових прав від 16.08.2012 року був підставою для реєстрації права власності на 64,7 кв.м, офісу № 102 за ОСОБА_5 , але у загальних положеннях цього договору чітко зазначено, що він не передбачає інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб. Таке формулювання в договорі купівлі-продажу майнових прав означає, що право власності на нежитлове приміщення, офіс №102 розміщений в об`єкті нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_5 неправомірно, оскільки відповідно до п.п.77-81 Постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» такі договори можуть прийматись для реєстрації прав на нерухомість лише, якщо будівництво здійснювалось із залученням коштів фізичних та юридичних осіб. В іншому випадку реєстрація права власності на об`єкт нерухомості відбувається у загальному порядку відповідно до п.п.40-70 цієї Постанови Кабінету Міністрів України. Відповідно до даних реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстрація прав власника ОСОБА_5 за №30897992 на нежитлове приміщення, офiс №102, площею 64,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , відбулось за договором купівлі-продажу майнових прав від 16.08.2012 року та актом приймання-передачі майнових прав від 23.01.2015 року. Відповідно до п. 6.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 16.08.2012 року, пiсля сплати 100% суми договору з дати надання Продавцю документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчують відповідність закінченого будівництва Об`єкту будування проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Продавець зобов`язується передати Покупцю Майнові права (за актом приймання-передачі майнових прав та інші документи, надання яких є в компетенції Продавця, а Покупець зобов`язується прийняти документи та підписати Акт приймання-передачі майнових прав відповідно до умов цього договору. Майнові права вважаються переданими Покупцю у дату, зазначену в Акті приймання-передачі Майнових прав. Майнові права мають бути необтяжені забороною щодо їх передачі Покупцю». Тобто, у день 23.01.2015 року відбувся перехід права власності на майнові права вищезазначеного об`єкта нерухомості до ОСОБА_5 , а у день 27.01.2015 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір будівництва об`єкту нерухомості комерційною площею 64,7 кв.м. та отримав від неї у цей же день 65 000 дол. США, про що склав розписку. Договір №24 В/К/2 був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у січні 2015 року, цей позов заявлено у березні 2019 року. ОСОБА_2 зазначає, що наразі вона не аналізує та не з`ясовує питання строку позовної давності, оскільки для цього необхідно встановити наявність порушеного права ОСОБА_1 для захисту якого він подав цей позов. Верховний Суд досить часто для з`ясування обставин порушення прав особи у справах про визнання недійсним правочинів використовує наступне формулювання: «При вирішенні позову про визнання недійним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3. 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося». ОСОБА_2 вказує, що пробувала з`ясувати, яке ж право ОСОБА_1 було порушено під час укладання договору і не змогла знайти відповіді. Також, відповідачка вказує, що на момент укладання договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року в неї існував один єдиний обов`язок, який становив суть її зобов`язання перед ОСОБА_1 , це сплатити 65 000 дол. США, що вона і зробила у день укладання договору. Його права, як сторони договору вона не порушувала, ні при укладанні договору, ні під час його виконання. Від своїх прав і обов`язків за договором вона не відмовлялася та ніколи їх не заперечувала. Всі дії із проведення внутрішнього ремонту приміщення виконувала аж до 16.05.2015 року, коли з`явилась особа та повідомила, що вона знаходиться у її приміщенні і їй потрібно його звільнити. Проведення ОСОБА_2 ремонтних робіт протягом квітня-травня 2015 року може підтвердити ОСОБА_8 , який на той час керував будівельними роботи на будівництві. Таким чином, відповідачка вважає, що цей позов не має порушеного права, він лише демонструє недобросовісність сторони договору у зобов`язальних відносинах та тим самим не підлягає захисту не підлягаю оцінці відносно відповідності його змісту засадам цивільного судочинства, встановлених в ст. 3 ЦК України. Верховний суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.04.2019 року по справі №390/34/17 сформулював наступний правовий висновок. Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» («ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже, позов є очевидним проявом недобросовісності ОСОБА_1 , який підступно уклав із нею договір, отримав оплату повної ціни договору, а зараз намагається спростувати наявність договірних відносин із ОСОБА_2 . Договір №24 B/K/2 від 27.01.2015 року, про який заявлено позов щодо його недійсності є розірваним з 09.06.2016 року. Таким чином, цей позов про визнання недійсним розірваного договору. В той же час, договір №24 В/К/2/1, яким розірвано основний договір з 09.06.2016 року та встановлено зобов`язання ОСОБА_1 повернути грошові кошти в еквіваленті 65 000 дол. США до 01.09.2016 року є досі невиконаний. Договір №24 В/К/2/1 від 09.06.2016 року після його укладання ОСОБА_1 також його не влаштував, мабуть тому, що його необхідно виконувати, у зв`язку з чим, він заявив інший позов, також проти ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору №24 В/К/2/1 від 09.06.2016 року у зв`язку з його помилкою щодо суми яку він мені повинен повернути. Цей позов розглядається Ізмаїльським міськрайонним судом у справі №500/6466/16-ц. Тобто, наразі існує розірваний договір №24 В/К/2 від 27.01.2015 року та чинний договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року. Таким чином, з 09.06.2016 року ОСОБА_1 має виконувати договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року на тих умовах, на яких він укладений з ОСОБА_2 . Однак, обставини справи свідчать про зворотнє, а саме, що грошові кошти у розмірі, який був узгоджений сторонами досі не повернуті з 01.09.2016 року. ОСОБА_1 обґрунтовує не виконання укладеного договору поданням позову про визнання його частково недійним, проте, презумпція правочину існує і він підлягає виконанню. Щодо аргументу, поданого позову про неналежність підпису вчиненому у договорі №24 В/К/2 від 27.01.2015 року підпису ОСОБА_2 , остання зазначає наступне. Наведення позивачем майже на трьох сторінках свого позову змісту постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-2612цс15, як прикладу для подібного вирішення його позову є невдалою спробою у порівнянні обставин розглянутої справи Верховного Суду України та обставин поданого позову. Головною відмінністю такого роду справи від тієї, що наразі запропоновував розглянути позивач є те, що особи, підпис яких на договорі не відповідав їх справжньому підпису, вже були померлими під час розгляду справи і за допомогою почеркознавчої експертизи доводилось, що підпис особи не належить їй, і тому не було її волі на укладання правочину чи за іншими справами, сама особа, яка була начебто стороною договору, зверталась в суд з позовом і доводила, що вона виявила правочин, який вона не вчиняла, не було її волі на його укладання, про що також свідчить невідповідність її підпису, проставленому у договорі. Відповідачка вказує, що вона свідомо, відповідно до своєї внутрішньої волі, з наміром набути у власність майно, уклала договір з ОСОБА_1 , №24 В/К/2 від 27.01.2015 року, сплатила ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 65 000 дол. США, після чого розпочала здійснювати ремонт приміщення, завершила його та у травні 2015 року виставлена з приміщення особою, яка також його придбала у ОСОБА_1 . У день укладання договору 27.01.2015 року та передання значної суми грошових коштів ОСОБА_1 вона запросила бути з нею її рідного дядька ОСОБА_9 , 1959 року народження, який знав до цього ОСОБА_1 та мав певну довіру до нього. Укладання договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року відбулось у приміщенні, яке займав ОСОБА_1 на будівельному майданчику за адресою АДРЕСА_1 за участі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і у присутності помічника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 та дядька відповідачки - ОСОБА_9 . Після підписання договору були перераховані грошові кошти і передані ОСОБА_1 , та він склав розписку про їх отримання. Тому, ніякого браку або хибної волі у відповідачки під час укладання договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року не було. Її воля була спрямована на встановлення зобов`язальних відносин з ОСОБА_1 щодо об`єкта нерухомості, який мав бути переданий їй у власність у будинку за адресою АДРЕСА_1 . У зв`язку з викладеним, ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с.39-46 т.1).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2019 року призначено судово-почеркознавчу експертизу по справі, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.101-102 т.1).

27.03.2020 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12.03.2020 року №19/3063 про неможливість надання експертного висновку судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи (а.с.131-133 т.1).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2020 року поновлено провадження у справі (а.с.136 т.1).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.04.2021 року призначено психологічну експертизу по справі (а.с.205 т.1).

Згідно з повідомлення №СЕ-2521-4-1237.21 від 06.09.2021 року судового експерта ТОВ «Судова незалежна експертиза України» провести судову психологічну експертизу за ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.04.2021 року у зв`язку із несплатою вартості за проведення експертизи не надається можливості (а.с.244 т.1).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с.6 т.2).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору №24 В/К/2 про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 , від 27.01.2015 року ОСОБА_2 (Замовник) зобов`язалася здійснити фінансування будівництва об`єкта нерухомості в порядку, вказаному в пункті 3.1, а ОСОБА_1 (Виконавець) зобов`язався побудувати та здати в експлуатацію житловий будинок, після чого передати об`єкт нерухомості Замовнику до 30.02.2015 року. (а.с.13-16 т.1)

Згідно п.10.1 договору від 27.01.2015 року №24В/K/2 про участь у спільному будівництві об`єкта «житлового будинку з 28-квартирами» за адресою АДРЕСА_1 - цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і оплати Замовником першого внеску, відповідно до п.3.1 цього договору.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що замовник зобов`язався передати виконавцю суму в розмірі української гривні в еквіваленті української гривні у розмірі 65000 доларів США, яка включає оплату за будівництво комерційної площі розміром 64,70 кв.м. в Бель-етажі.

Таким чином, сторони узгодили, що набрання чинності договором від 27.01.2015 року №24В/К/2 відбувається після його підписання та оплати Замовником першого внеску.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 545 ЦК України встановлено, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Згідно розписки від 27.01.2015 року, складеної ОСОБА_1 , останній у присутності ОСОБА_10 , отримав від ОСОБА_2 суму у розмірі еквівалент доларів США 65 000 в рахунок повної оплати за об`єкт нерухомості комерційна площа в 4-етажному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору №25/В/К/2 від 27.01.2015 року, укладеному між ними. Розписка підписана ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 (а.с.17 т.1).

У розписці ОСОБА_1 від 27.01.2015, він підтверджує, що отримав від ОСОБА_2 суму в розмірі еквівалент доларів США 65000 (шістдесят п`ять тисяч) в якості повної сплати за об`єкт нерухомості - комерційна нерухомість в 4-етажному будинку за адресою АДРЕСА_1 - згідно Договору №25/В/К/2 від 27.01.2015 року, укладеного між ними.

Тобто, позивач підтвердив своєю розпискою від 27.01.2015 року, що ОСОБА_2 виконала перед ним зобов`язання по п.3.1 договору в повному обсязі.

Відповідно до договору №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , договір №24/В/К/2 від 27.01.2015 року про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 вважається розірваним з 09.06.2016 року. У зв`язку з розірванням договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути у повному обсязі ОСОБА_2 до 01.09.2016 року суму, еквівалентну 65 000 доларів США, отриману раніше за об`єкт комерційної нерухомості загальною площею 64,7 кв.м. в Бель-етажі за адресою: АДРЕСА_1 . Договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.19 т.1).

Тобто, в подальшому сторони продовжили свої правовідносини, шляхом укладання договору від 09.06.2016 року №24/B/R/2/1 про розірвання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 про участь у спільному будівництві об`єкту «Житлового будинку с 28-ма квартирами за адресою АДРЕСА_1 » відповідно до умов якого визначено зобов`язання ОСОБА_11 з повернення ОСОБА_2 до 01.09.2016 року грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, передбачених п.3.1 договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року.

Відповідно до висновку спеціаліста №ЕД-2526-7.21, складеного 16.04.2021 року ОСОБА_12 за заявою адвоката Воронкова В.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , дати відповідь на питання ким, ОСОБА_2 або іншою особою виконаний підпис від імені ОСОБА_2 в графі «_____» поруч із рукописним текстом « ОСОБА_13 » на сторінці 4 Договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року, у зв`язку з розбіжністю транскрипцій, не є можливим. Дати відповідь на питання ким, ОСОБА_2 або іншою особою виконаний підпис від імені ОСОБА_2 в графі «_____» поруч із рукописним текстом « ОСОБА_13 » в Росписці від 27.01.2015 року, у зв`язку з розбіжністю транскрипцій, не є можливим. (а.с.219-222 т.1).

В заяві від 12.05.2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Воронков В.О. просить суд постановити ухвалу, якою визнати факт виконання підпису, проставленого на договорі №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 » від імені ОСОБА_2 , не нею самою, а іншою особою, посилаючись на наступне. В процесі проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 30.05.2019 року судовий експерт просив надати, в тому числі «вільні зразки підпису ОСОБА_2 достовірно виконані нею самою у оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел), які не відносяться до даної справи за 2015 р.р., оскільки при визначені порівняльного матеріалу наданого судом 07.10.2019 року, експертом встановлено, що частина зразків підпису ОСОБА_2 (договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року та розписка від 27.01.2015 року) викликають сумнів в їх справжності, а частина зразків відноситься до умовно-вільних та експериментальних зразків її підпису». З урахуванням зазначеного, оскільки предметом експертного дослідження є питання ідентифікації підпису, вчиненого від імені ОСОБА_2 на оспорюваному правочині, виконання вимог експерта щодо надання «…вільних зразків підпису ОСОБА_2 достовірно виконаних нею самою у оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел), які не відносяться до даної справи за 2015 р.р.» на думку представника позивача, є насамперед, процесуальним обов`язком відповідачки. Але, ОСОБА_2 вимог клопотання судового експерта вiд 21.10.2019 року про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи за матеріалів цивільної справи N500/2167/19, з незрозумілих підстав виконано не було, що, в кінцевому випадку обумовило неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи по данiй справі саме з вини відповідачки. Так, 27.03.2020 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12.03.2020 року №19/3063 про неможливість надання експертного висновку судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи. Як вбачається із змісту вищезазначеного повідомлення судовим експертом було наголошено на тому, що «…повторно були запитані вільні зразки підпису ОСОБА_2 достовірно виконані нею самою у оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел), які не відносяться до даної справи за 2015 р.р...». Але, «... впродовж встановленого нормативним актом термін інші запитані експертом документи до ОНДIСЕ не надійшли, експертом було проведено дослідження наданого судом порівняльного матеріалу в процесі чого встановлено, що зразки підписів ОСОБА_2 до експертної установи у однотипних документах та обмеженій кількості. При вивчені зразків підписів ОСОБА_2 встановлена варіаційність її підпису. Для більш об`єктивного встановлення меж цієї варіаційності необхідна значна кількість вільних зразків її підписів у оригіналах різних документів максимально наближених за часом виконання до досліджувальних об`єктів...". Таким чином, із змісту повідомлення експерта від 12.03.2020 року №19/3063 про неможливість надання експертного висновку чітко вбачається, що саме невиконання відповідачем вимог експерта штучно призвели до неможливості проведення експертизи. Натомість, положеннями 109 ЦПК України чинним процесуальним законодавством України передбачені правові наслідки ухилення від участі в експертизі, а саме: у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. На думку представника позивача, протиправні дії відповідача щодо приховування доказів, необхідних для об`єктивного розгляду суттєвих обставин справи, порушують права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, передбачені п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року. Зокрема, ухиленням від участі в експертизі вважаються умисні дії особи, що бере участь у справі, спрямовані на унеможливлення проведення експертизи, призначену судом. Такі дії, у тому числі, можуть полягати у неподанні експертам необхідних матеріалів або документів, які є в особи. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» під час обговорення в попередньому судовому засіданні питання про призначення експертизи, а також в ухвалі про її призначення суд повинен роз`яснити наслідки ухилення від участі в експертизі. Застосування таких наслідків можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі (а.с. 139-140 т.1).

Статтею 109 ЦПК України визначені наслідки ухилення від участі в експертизі, відповідно до яких у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 надано суду експериментальні зразки підпису на 5 арк., оригінал договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року, підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та вільні зразки підпису ОСОБА_2 у наступних документах: позовна заява від 26.09.2016 року до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за підписом ОСОБА_2 , розписка ОСОБА_1 від 27.01.2015 року, видана на ім`я ОСОБА_2 , договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року, підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заперечення ОСОБА_2 від 25.04.2017 року по справі №500/6466/16-ц, скарга ОСОБА_2 від 26.12.2016 року на адресу Ізмаїльської місцевої прокуратури, відзив на клопотання про надання матеріалів для проведення експертизи із зразками підпису ОСОБА_2 , які згідно супроводжувального листа від 26.09.2019 року вих. №500/2167/19/14420/2019 були направлені Директору Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 114 т. 1).

27.11.2019 року ОСОБА_2 надавала суду відзив на клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи у справі №500/2167/19, в якому, стосовно надання оригіналів документів, складених нею у період 2015 року, вказала, що, як вона повідомляла у серпні 2019 року у відповідь на перше клопотання експерта, такі документи наразі у неї відсутні, враховуючи час, який вже минув (а.с.128 т.1).

Позивач та його представник не надали з клопотанням про визнання факту доказів того, що ОСОБА_2 дійсно має оригінали документів різного типу за 2015 рік з вільними зразками її підпису, а також, не зазначили які це документи, де вони знаходяться для доведення факту їх навмисного не надання ОСОБА_2 .

Отже, оскільки не доведено факт ухилення ОСОБА_2 від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, не підлягає задоволенню заява представника позивача щодо визнання факту виконання підпису, проставленого на договорі №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 » від імені ОСОБА_2 , не нею самою, а іншою особою.

За таких обставин, позивачем не доведено, що ОСОБА_2 не підписувала договір №24 В/К/2 від 27.01.2015 року про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2019 року (справа №500/5194/16-ц) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі еквівалентній 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення (а.с.83-87 т.1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 06.06.2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_14 залишено без задоволення. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу залишено без змін (а.с.80-82 т.2).

При цьому, в постанові Одеського апеляційного суду від 06.06.2023 року (а.с. 80-82 т.2 ) судом встановлено, що оскільки позивачка передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі, 65 тис. доларів США, що підтверджується розпискою від 27.01.2015 року (т.1, а.с.7 зворот), до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання ОСОБА_1 триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу повинна визначатись станом на момент виконання такого зобов`язання, як вірно вказано судом першої інстанції. Зазначене узгоджується із висновками Великої палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 07 липня 2020 року по справі № 296/10217/15-ц. Щодо доводів апеляційної скарги про не встановлення особи, яка передавала спірну грошову суму ОСОБА_1 слід зазначити наступне. Із тексту сказаної розписки вбачається, що ОСОБА_1 отримав від г-ки ОСОБА_2 суму в розмірі еквівалентній 65 000 доларів США в якості повної оплати на об`єкт нерухомості. На вказаній розписці наявний підпис ОСОБА_1 , факт отримання вказаних коштів ним не оспорюється. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідача адвокат Воронков В.О. в судовому засіданні, позов визнав частково, визнав, що його довіритель та позивач ОСОБА_2 уклали договір №24В/К/2 про участь у спільному будівництві об`єкта жилий дім з 28 квартирами за адресою АДРЕСА_1 , довіритель ОСОБА_15 склав розписку про отримання еквіваленту 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США, та 09 червня 2016 року договір було розірвано. Відповідач не відмовляється повернути кошти позивачці, а саме еквівалент 65000 доларів США, але в гривні так як і отримав та по курсу станом 27.01.2015 року, тобто на час укладання договору. Тому, з огляду на вищевказане, є підтвердженим факт передачі грошових коштів ОСОБА_1 саме ОСОБА_2 , про що свідчить текст самої розписки. Постанова набрала чинності 06.06.2023 року.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, позивач не надав суду беззаперечних доказів того, що договір є недійсним на підставі ч.ч.2,3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, які ним обрані як підстави визнання недійсним договору та не довів порушення його прав чи законних інтересів оспорюваним договором.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року недійсним не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеною та необґрунтованою.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст. 141 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 768,40 грн., згідно квитанції №51876 від 21.03.2019 року (а.с.1 т.1), та в зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог, суд не має підстав для стягнення судових витрат з відповідачки.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 316, 321, 365 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , про визнання договору про участь у спільному будівництві об`єкту нерухомості недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Т.П.Пащенко