Справа № 344/5006/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/442/23
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Баркова В.М., Томин О.О.,

з участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року, у складі судді Антоняка Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, міського голови міста Івано-Франківська, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради про скасування рішення Івано-Франківської міської ради та розпорядження міського голови міста Івано-Франківська, визнання права власності на частину земельних ділянок, визнання факту припинення чинності ордеру про вселення в житлове приміщення, усунення перешкод у користуванні частиною будинку, відшкодування майнової шкоди,

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просила:

- скасувати розпорядження міського голови м. Івано-Франківська від 22 травня 2013 року № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» в частині передачі у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати факт припинення чинності з 14 квітня 1997 року ордера на житлове приміщення № 003372 про вселення в квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ;

- усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 частиною будинку по АДРЕСА_2 в межах об`єму квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 43,4 кв.м у спосіб виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а також будь-якої іншої особи, яку вселено ними в цю квартиру та вселити її в квартиру. До виселення з квартири ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 стягнути з Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 щомісячно по 6 000,00 грн з індексацією;

- визнати право на частину земельної ділянки, кадастровий номер :06:002:0426, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 10224144, загальною площею - 0,002 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться під проїздом до двоквартирного будинку по АДРЕСА_2 пропорційно площі квартири АДРЕСА_4 , визнати незаконним право власності на 2372/10000 частину (на 23,72 %) вказаної земельної ділянки за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право на цю частину земельної ділянки та визнати право на оформлення переходу права власності на частину земельної ділянки від ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ;

- визнати право на частину земельної ділянки, кадастровий номер :06:002:0427, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 10214782, загальною площею 0,0254 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_2 , визнати незаконним право власності на 1/1 частину (на 100,00 %) вказаної земельної ділянки, що становить частину приватизованого подвір`я будинку по АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_6 право на цю частину земельної ділянки та визнати права щодо оформлення переходу права власності на частину земельної ділянки від ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ОСОБА_2 на ОСОБА_6 ;

- визнати помилковими та скасувати рішення 38-ї сесії 6-го демократичного скликання Івано-Франківської міської ради № 1250-38 від 18 жовтня 2013 року в частині п. 16 додатку 2 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», що стосується громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ;

- визнати помилковими та скасувати рішення 43-ї сесії 6-го демократичного скликання Івано-Франківської міської ради № 1383-43 від 21 березня 2014 року «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на АДРЕСА_2 громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 стосовно громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ;

- відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок Івано-Франківської міської ради 414 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі ордера на житлове приміщення № 003372 від 21 липня 1988 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були вселенні у квартиру АДРЕСА_1 .

29 січня 1997 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення про повернення реабілітованій ОСОБА_7 раніше конфіскованого житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого 14 квітня 1997 року ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на вказане житло.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 лютого 2008 року ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу повернення конфіскованого майна виконавчим комітетом міської ради вирішувалося питання щодо відселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Проте, 22 травня 2013 року міський голова ОСОБА_8 видав розпорядження № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду», згідно з яким у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передано квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, вказана квартира з 14 квітня 1997 року стала відновленим правом приватної власності реабілітованої ОСОБА_7 . Вважала, що з цього часу припинив чинність ордер № 003372, виданий на ім`я ОСОБА_2 , а спірна квартира перестала бути муніципальним житлом та не підлягала приватизації, зокрема особами, які в ній проживали та щодо яких мало відбутися виселення з наданням іншого рівноцінного житла.

Крім того, 18 жовтня 2013 року Івано-Франківська міська рада прийняла рішення №1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», яким дала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, в тому числі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .

Рішенням Івано-Франківської міської ради № 1383-43 від 21 березня 2014 року внесено зміни в пункт 16 додатку 2 до рішення від 18 жовтня 2013 року, в частині зміни кількості співвласників при передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на АДРЕСА_2 .

Вважала, що рішення щодо передачі у власність земельної ділянки, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) є незаконним, оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не є власниками квартири АДРЕСА_1 та порушують принципи нерозривності нерухомого майна та земельної ділянки.

При цьому вказувала, що вона не може користуватись спірною квартирою у зв`язку із тим, що сім`ю ОСОБА_9 не відселено.

Зазначала, що діями Івано-Франківської міської ради їй чинилися умисні перешкоди щодо користування власністю, яка могла б приносити щомісячний дохід у розмірі 6 000 грн від здачі квартири в оренду, то їй завдано збитки у вигляді неодержаних доходів на загальну суму 414 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 22 травня 2013 року № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» - в частині передання у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 . Визнано нечинним ордер № 003372 про вселення в житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 (з вписанням до нього вселюваних ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ).

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 , Івано-Франківська міська рада та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування рішень про передачу у власність сім`ї Слободян спірних земельних ділянок та визнання права на частину цих земельних ділянок за нею. При цьому не врахував, що відповідно до норм земельного законодавства земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку у встановленому порядку. Окремо приватизувати частину земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, не власником квартири або окремим співвласником положеннями земельного кодексу не передбачено.

Також вказувала, що суд першої інстанції взагалі не вирішив її позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення в спірну квартиру.

З цих підстав просила рішення міського суду в частині позовних вимог про скасування рішень Івано-Франківської міської ради, визнання права на частину земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення та вселення в спірну квартиру, стягнення по 6000 грн індексації скасувати. Прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 в частині окремих пунктів та в частині задоволення вимоги про визнання факту припинення чинності ордеру про вселення в квартиру скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання факту припинення чинності ордеру на вселення в квартиру відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 задоволено.

Скасовано рішення Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині надання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0604 га по АДРЕСА_2 (п.16).

Скасовано рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0604 га по АДРЕСА_2 (п.27).

Мотивувальну частину рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки за ОСОБА_1 викладено в редакції постанови.

В решті рішення суду залишено без змін.

Не погоджуючись із постановою апеляційного суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення відповідачів та вселення її в квартиру скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник Івано-Франківської міської ради Тарновська І.Я. заперечила доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_12 заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що Івано-Франківська міська рада не вирішила питання щодо надання іншого житла для відселення сім`ї ОСОБА_9 .

Відповідачка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, а відтак провадження в справі в частині позовних вимог про її виселення закрито.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання апеляційного суду не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим, колегія суддів відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, дійшла висновку про можливість розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення відповідачів та її вселення підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та просила усунути перешкоди в користуванні частиною будинку по АДРЕСА_2 в межах об`єму квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 43,4 кв.м у спосіб виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а також будь-якої іншої особи, яку вселено ними в цю квартиру та вселити її в квартиру.

Згідно з пунктами 1, 3, 5 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи,щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

За змістом резолютивної частини рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про усунення перешкод в користуванні частиною будинку по АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а також будь-якої іншої особи, яку вселено ними в цю квартиру та вселення її в квартиру - відмовлено, однак у порушення норм процесуального права, в мотивувальній частині рішенні суду не наведено мотиви ухвалення такого рішення.

Суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 22.12.2021 року, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, надаючи оцінку відповідним доводам позивача, погодився з висновками, викладеними у резолютивній частині судового рішення, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині виселення відповідачів та її вселення у квартиру.

За результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення відповідачів та вселення її в квартиру зазначив, що суд апеляційної інстанції надав передчасну оцінку балансу інтересів сторін, вважаючи, що виселення відповідачів без надання іншого житла не відповідає легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції, а також зробив помилкові висновки про відсутність у відповідачів іншого житла, не перевірив цю обставину, тому безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до положень ч.5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

А відтак при новому розгляді справи, апеляційний суд виходить із наступного.

Зібраними доказами в справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 4 від 29 січня 1997 року зобов`язано управління житлового господарства міськвиконкому та обласне бюро технічної інвентаризації оформити право власності на будинковолодіння і квартири громадянам (згідно додатку №1) та видати їм свідоцтво на право власності (а.с. 7, т.1).

У додатку №1 «Перелік будинків, що підлягають поверненню реабілітованим громадянам» до цього рішення під №6 зазначено прізвище ОСОБА_7 (а.с.8 т.1).

На підставі цього рішення 14 квітня 1997 року міське управління житлового господарства видано ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,4 кв.м (а.с. 9, т.1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 лютого 2008 року, ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10, т. 1).

Встановлено також, що на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 13 липня 1988 року № 191 ОСОБА_2 21 липня 1988 року видано ордер на житлове приміщення № 003372 з сім`єю у складі трьох осіб (вона та сини: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ) на право заняття житлового приміщення житловою площею 30,81 кв.м., що складається з двох кімнат за адресою АДРЕСА_5 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення визначено у статті 114 ЖК України.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на законних підставах вселились та проживають квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.01.1997 року квартира АДРЕСА_1 повернута реабілітованій ОСОБА_7 , на підставі якого останній видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.02.2008 року позивачка ОСОБА_1 як спадкоємець майна ОСОБА_7 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 , як власник квартири пред`явила позов усунення перешкод у користуванні належною їй на праві власності квартирою шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житла та вселення її в квартиру.

Встановлено також Івано-Франківською міською радою не виконано її ж рішення від 13 квітня 1994 року № 127 та від 29 січня 1997 року №4 щодо відселення мешканців квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з набуттям права власності на цю квартиру ОСОБА_7 в порядку поновлення її прав як реабілітованої особи.

Станом на час розгляду справи в апеляційній інстанції суду не вирішено питання про надання сім`ї ОСОБА_9 іншого житла для відселення із спірної квартири. Згідно листа Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради від 11.10.2023 року № 11.1-07/363 у власності Івано-Франківської МТГ для відселення сім`ї Слободян з квартири АДРЕСА_1 наявною є тільки квартира АДРЕСА_6 , яка буде приведена у стан благоустроєного для проживання. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що дана квартира знаходиться в новозбудованому житловому будинку у стані «сирця», а відтак підстави для виселення відповідачів у вказане житло відсутні.

Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки 295509111 від 20 січня 2022 року), відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_3 , загальною площею 153,2 кв.м., житловою площею 75,8 кв.м., право власності на житловий будинок зареєстровано 10.09.2018 року (а.с.7 т.4).

Згідно поданого відповідачем ОСОБА_4 витягу з Державного реєстру речових прав від 12.05.2023 року, вищезазначений будинок на підставі договору дарування від 12.05.2023 року належить на праві власності ОСОБА_13 дружині відповідача. Встановлено також, що у вказаному будинку проживають діти відповідача - син ОСОБА_14 , 2003 року народження та дочка ОСОБА_15 , 2007 року народження.

Будь-яких доказів щодо наявності у відповідача ОСОБА_16 іншого житла матеріали справи не містять.

З огляду на встановлені обставини, оцінивши баланс інтересів сторін, колегія суддів вважає, що виселення відповідача ОСОБА_3 без надання іншого житла не відповідає легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції.

Водночас колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для виселення відповідача ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 в житловий будинок по АДРЕСА_3 , який належить на праві власності його дружині ОСОБА_13 та у якому проживає його сім`я.

На думку колегії суддів, за встановлених обставин справи, таке обмеження прав відповідача не є надмірним або таким, що є більшим, ніж необхідно для досягнення легітимної мети.

Що стосується вимог позивачки ОСОБА_1 про вселення, то матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 чинять їй, як власниці квартири, перешкоди у вселенні у вказану квартиру, а відтак підстав для задоволення у задоволенні вказаних позовних вимог не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення відповідачів ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, то в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення ОСОБА_4 скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення ОСОБА_4 задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) із квартири АДРЕСА_1 в житловий будинок розташований по АДРЕСА_3 .

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.М. Барков

О.О. Томин