Номер провадження: 22-ц/813/5256/23
Справа № 501/209/22
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Гуденка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник-адвокат Зубрицький Олександр Олександрович

на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 січня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу ,

встановив:

19 січня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який обґрунтовано тим, що 27 березня 1999 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, від якого на час подання позову сторони неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя не склалося, взаєморозуміння та повага відсутні, шлюбні відносини фактично припинені та спільне господарство не ведеться з листопада 2021 року. Позивач зазначає, що не має бажання продовжувати шлюбні стосунки, вважає, шлюб між ним та відповідачкою існує лише формально, оскільки особисті відносини між ним та відповідачкою вже тривалий час мають негативний характер, та відсутнє нормальне спілкування.

Позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить його інтересам, тому просив суд розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Одеського обласного управління юстиції, про що видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , актовий запис №71.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 31 січня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27 березня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №71.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах якої діяв представник-адвокат Зубрицький О.О., подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви

ОСОБА_2 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 зазначає, що позивач ОСОБА_2 хворіє на психічну хворобу, має психічний розлад, унаслідок чого не може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, про що свідчить його поведінка, зокрема, під час їхнього спільного проживання, позивач без жодної на те підстави і пояснень, одного дня зібрав усі свої особисті речі, а також спільні заощадження та чужі грошові кошти на загальну суму 80000 Євро, документи та пішов з дому, залишивши її та їхньну доньку, без жодного засобу для існування, при цьому, мотиви свого вчинку та поведінки, позивач не пояснив, у подальшому, почав переховуватися та перестав спілкуватися, бачитися та допомагати.

З огляду на наявність обґрунтованих сумнів щодо психічного здоров`я позивача, нею порушувалося питання про призначення у справі судової-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_2 , однак усупереч приписам ст. 105 ЦПК України, судом було відмовлено у задоволенні цього клопотання про призначення експертизи, чим скаржниця вважає порушено вимоги процесуального закону, оскільки у даному конкретному випадку, на її думку призначення експертизи є обов`язковим.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач ОСОБА_2 просить залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а подання відповідачкою апеляційної скарги, на його думку є спробою затягнути набрання цим рішенням законної сили. Водночас зазначає, що відповідачка не наводить жодної обґрунтованої підстави, передбаченої статтею 376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції. Посилаючись на ст. 24 СК України зазначає, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

03 жовтня 2023 року скаржниця звернулася до апеляційного суду із заявою про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що наразі їй не надається правова допомога, адвокат, що здійснював представництво її інтересів не відповідає на телефонні дзвінки. Зазначає, що ця справа для неї дуже складна, а тому вона потребує правничої допомоги у зв'язку з чим потрібно укласти угоду про надання правової допомоги з іншим адвокатом. Просить не розглядати справу у її відсутність, або відсутність її представника задля дотримання її процесуальних прав.

03 жовтня 2023 року на електронну адресу апеляційного суду адвокат Зубрицький О.О. надіслав повідомлення у якому зазначив, що на підставі договору, укладеного 30 липня 2022 року за №30/07/2022/1 він здійснював надання правової допомоги ОСОБА_1 , строк дії цього договору був встановлений до 30 липня 2023 року, і до спливу цього строку договору ОСОБА_1 відмовилася його продовжувати. Станом на 03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 відмовилася від укладання нового договору про надання правової допомоги задля представницва її інтересів в суді, про що повідомила адвоката лише 03 жовтня 2023 року. Тому зазначає, що у нього відсутні повноваження представляти інтереси ОСОБА_1 у цій справі.

Перевіривши зміст заяви скаржниці ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на предмет її обґрунтованості, матеріали справи, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення цієї заяви та відкладення розгляду справи, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У відповідності до ч.1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Заяву про відкладення розгляду справи, скаржниця обґрунтовує потребою в укладенні угоди про надання правової допомоги, оскільки адвокат, що здійснював представництво її інтересів в суді до цього часу, і наразі не відповідає на її дзвінки.

Колегія суддів вважає, що наведені скаржницею обставини з якими остання пов`язує наявність підстав для відкладення судом розгляду справи не є поважними, оскільки як убачається із тексту вказаного вище повідомлення адвоката Зубрицького О.О. строк дії договору про надання ним правової допомоги, що укладений між ним та ОСОБА_1 закінчився ще 30 липня 2023 року, тобто майже за 2 місяці до цього судового засідання призначеного апеляційним судом, і про наявність цієї обставини відповідачка була достеменно обізнана, та фактично відмовилася від продовження строку дії цієї угоди про надання професійної правничої допомоги, при цьому колегія суддів зауважує, що остання мала достатньо часу для вирішення питання стосовно надання їй іншим представником професійної правничої допомоги в апеляційному суді.

Відмовляючи у задоволенні заяви скаржниці про відкладення розгляду справи, апеляційний суд також враховує і ту обставину, що оскаржуване рішення судом ухвалено 31 січня 2023 року, ця справа в провадженні апеляційного суду перебуває з березня 2023 року, за клопотанням сторони скаржниці судом відкладався розгляд справи, зокрема, 01 травня 2023 року у зв`язку із хворобливим станом скаржниці ОСОБА_1 , на підтвердження чого, останньою до цього часу суду доказів не надано.

З огляду на вказане, колегією суддів не встановлено підстав для задоволення заяви скаржниці та відкладення розгляду справи.

У судове засідання сторони не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним нормам.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення вказаного вище позову, суд виходив з того, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача з огляду на його небажання продовжувати шлюбні відносини з відповідачкою, які на час подання цього позову між сторонами припинені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Судом встановлено, що з 27 березня 1999 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, на час вирішення судом справи неповнолітніх дітей не мають, шлюбні стосунки між ними припинені, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо.

Вказані обставини скаржницею не заперечуються.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_2 зазначив, що спільне життя між ним та відповідачкою не склалося, шлюбні відносини поступово погіршувалися, стало відсутнім порозуміння та повага, бажання продовжувати шлюбні відносини він не має, спільне господарство не ведеться з листопада 2021 року, вважає, що такий шлюб є лише формальним, оскільки особисті відносини між ним та відповідачкою вже тривалий час мають негативний характер, нормальне спілкування відсутнє. На переконання позивача, подальше спільне життя з відповідачкою і збереження їхнього шлюбу неможливе і суперечить його інтересам.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини 3 статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

03 жовтня 2023 року скаржниця ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду із заявою про надання строку для примирення подружжя, яку обґрунтовує тим, що рішення ОСОБА_2 про розірвання шлюбу є передчасним та необміркованим, після ухвалення судом оскаржуваного рішення, і до цього часу вона не мала можливості поговорити з чоловіком з метою встановлення причин їх розлучення.

Відмовляючи у задоволенні заяви скаржниці про надання строку на примирення, апеляційний суд зазначає про таке.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства.

Частиною сьомою статті 240 ЦПК України визначена можливість суду у справі про розірвання шлюбу суд зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Водночас, у пункті 4 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Системний аналіз ст. 51 Конституції України, ст. 111, 112 СК України, ст.2, 240, п.4 ч.1 ст. 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Ураховуючи усі встановлені судом обставини по справі, стійке небажання позивача на примирення з відповідачкою, що він вважає неможливим та наполягає на розірванні шлюбу, апеляційний суд доходить висновку, що відсутні підстави для надання сторонам строку на примирення та зупинення розгляду цієї справи.

Отже висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 є вірним.

Водночас апеляційний суд зауважує, що закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати чоловіка та дружину проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 червня 2020 у справі № 643/5316/18, від 20 липня 2020 у справі № 349/1031/17, від 09 вересня 2020 у справі № 521/7207/18, від 03 грудня2020 у справі № 456/848/16.

Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом і не заперечується скаржницею, на час подання до суду цього позову та вирішення судом справи по суті сторони проживають окремо, відповідачка у якості підстави для зупинення провадження у справі посилається на те, що з часу ухвалення судом оскаржуваного рішення, вона не мала можливості поспілкуватися з позивачем, з`ясувати причини їх розлучення, і вважає прийняте ОСОБА_2 рішення про розірвання шлюбу передчасним та необміркованим.

Відхиляючи ці доводи відповідачки, апеляційний суд враховує, що оскаржуване рішення у цій справі, яким розірвано між сторонами шлюб ухвалене 31 січня 2023 року, отже станом на час апеляційного перегляду справи, минуло понад 8 місяців (246 днів), і протягом цього часу позиція ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишилася незмінною.

Тож, зупинення провадження у справі з метою надання сторонам строку на примирення, апеляційний суд вважає не створить реальної можливості для примирення сторін, у тому числі з урахуванням позиції позивача, викладеної як у позові так і у відзиві на апеляційну скаргу щодо його категоричного небажання збереження сім`ї з відповідачкою та шлюбних стосунків, у зв`язку з чим ОСОБА_2 наполягає на розірванні шлюбу.

Наведене свідчить про стійку і незмінну позицію позивача щодо необхідності розірвання між ним та відповідачем шлюбу, який на думку позивача існує формально.

Вказане узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року № 127/16963/22.

Відтак, зупинення провадження у цій справі з урахуванням позиції позивача, суперечитиме співмірності та дієвості такого заходу для примирення подружжя з урахуванням встановлених у справі обставин, у співвідношенні з необхідністю дотримання розумних строків розгляду справи.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач серед іншого зазначив, що будь-які шлюбні відносини між ним та відповідачкою припинені.

Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї.

Добровільність шлюбу одна з основних його засад.

Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз/сім`ю/шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Отже з урахуванням вказаної вище позиції позивача, зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має.

Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.

Підсумовуючи наведене та враховуючи усі встановлені у справі обставини, конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), право особи припинити шлюбні відносини та недопущення примушування до збереження шлюбних відносин (ч.1 ст.24, ч.3, ч.4 ст.56 СК України), оскільки сторони однією сім`єю не проживають, і позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачкою, подальше сумісне проживання сторін і збереження їхнього шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивача, тому апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позову ОСОБА_2 .

Стосовно посилань скаржниці в якості доводів апеляційної скарги щодо наявності на її думку у позивача психічних розладів, у зв`язку з чим він не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, про що свідчать зазначені в апеляційній скарзі обставини, колегія суддів відхиляє, оскільки це не стосується предмету позову.

Водночас, апеляційний суд враховує, що позивач приймав участь в судовому засіданні 31 січня 2023 року, підтримав заявлені ним позовні вимоги, отже суд пересвідчився у його дійсному бажанні розірвати шлюб.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується відповідачка.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник-адвокат Зубрицький Олександр Олександрович залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова