ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 року м. Чернівці

Справа № 727/2865/22

Провадження №22-ц/822/565/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2023 року, головуючий у І-й інстанції Смотрицький В.Г.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у квітні 2022 року звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що з травня 1950 року родина позивачів проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від «Про продаж квартир/будинків в особисту власність громадян" вирішено продати ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 63,5 кв. м, з яких житлова площа - 41,2, що становить 37/100 будинку. З того часу позивачі не здійснювали жодної реконструкції та не змінювали належну їм загальну та/або житлову площу.

Вказували на те, що 12 серпня 2004 року відповідач ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 , загальна площа якої 56 кв. м і складалася з двох житлових кімнат. 11 жовтня 2004 року він придбав квартиру АДРЕСА_4 , загальна площа якої 52,3 та складалася з трьох житлових кімнат. Рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 22 листопада 2005 року №904/20 було знято з балансу житлового фонду комунальної власності будинок АДРЕСА_5 загальною площею 218,30 кв. м, житловою площею 125, 30 кв. м.

Зазначали, що відповідачем ОСОБА_8 було здійснено самовільну реконструкцію та добудову придбаних двох квартир. 30 грудня 2015 року ОСОБА_3 подарував своїй малолітній доньці ОСОБА_5 44/100 часток житлового будинку АДРЕСА_5 .

18 вересня 2012 року відповідач ОСОБА_3 умисно пошкодив стіни квартири АДРЕСА_2 , фактично позбавивши позивачів можливості користування приміщенням горища та зруйнованою ванною кімнатою та приміщеннями підвалу. Внаслідок умисних дій відповідача при здійсненні самовільної "реконструкції", позивачі позбавлені частини належної їм житлової площі, а саме: кімнати в мансарді над ванною кімнатою розміром приблизно 4,25 кв. м, кімнати в мансарді над житловою кімнатою розміром приблизно 11,00 кв. м.

Під час самовільних дій відповідачів позивачам було завдано матеріальної шкоди, адже поламані стіни, залиті внаслідок непогоди речі та зіпсована побутова техніка потребують суттєвих витрат на ремонт та відновлення.

Просили усунути перешкоди в користуванні належною їм власністю, а саме зобов`язати відповідачів знести незаконно побудовану стіну на горищі, звільнивши їм доступ до двох кімнат в мансарді (одна над ванною кімнатою, а інша над житловою кімнатою) відповідно до розрахунку проведеної експертизи, зобов`язати відповідачів відшкодувати нанесену майнову шкоду, включаючи вартість відновлювальних робіт, та покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі посилаються на те, що вони позбавлені частини належної їм житлової площі, а саме: кімнати в мансарді над ванною кімнатою розміром приблизно 4,25 кв. м, кімнати в мансарді над житловою кімнатою розміром приблизно 11,00 кв. м, внаслідок умисних дій відповідачів. Однак суд не може встановити безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і наслідком: перешкодами у користуванні власністю та відсутністю доступу до кімнат.

Встановлена невідповідність у посиланнях позивачів на те, що вони позбавлені житлової площі (в мансарді), оскільки житлові кімнати на горищі, згідно з поповерховим планом мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_6 (а.с. 151), відсутні, що також узгоджується з поясненнями експерта, що на горищі не можуть бути розміщені житлові приміщення.

З наданих суду доказів, що містяться у Висновку № 237 судової будівельно-технічної експертизи по даній цивільній справі від 27 грудня 2022 року, а саме з фотографій будинку АДРЕСА_5 , неможливо встановити вчинення перешкод відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Позивачами не надано доказів технічної можливості знесення самовільно побудованої стіни без пошкодження конструкції будинку в цілому, не визначено, яку саме стіну слід знести, її розмір та конфігурацію, спосіб виконання робіт по їх знесенню, не надано доказів неможливості перебудови цих самочинних об`єктів відповідно до вимог законодавства. Для отримання вказаних доказів необхідні спеціальні знання, їх можливо отримати лише експертним шляхом, проте позивачі ні самі не надали суду відповідний висновок експерта, ні просили суд призначити у справі судову експертизу. Призначати ж з власної ініціативи експертизу суд позбавлений повноважень з огляду на принципи змагальності та диспозитивності, проголошені у ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, не підлягають задоволенню, як похідні, позовні вимоги щодо відшкодування майнової шкоди. Крім того, в прохальній частині позовної вимоги щодо відшкодування майнової шкоди відсутній її розмір, а лише зазначено «зобов`язати відповідачів відшкодувати нанесену майнову шкоду, включаючи вартість відновлювальних робіт», що свідчить про неможливість визначення судом розміру заявленої майнової шкоди.

На зазначене рішення суду позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що ОСОБА_3 було здійснено самовільну (з перевищенням дозволеної) реконструкцію та добудову придбаних двох квартир.

Внаслідок умисних дій відповідачів при здійсненні ними самовільної «реконструкції», вона та її родина позбавлені частини належної їм житлової площі, а саме кімнати в мансарді на ванною кімнатою розміром приблизно 4,25 кв. м та кімнати в мансарді над житловою кімнатою розміром приблизно 13,95 кв. м.

У постанові Верховного Суду у справі № 826/12166/16 від 27 липня 2022 року вказано, що реконструкція власних квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 вважається самочинним будівництвом у розумінні норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» й експлуатується без введення його в експлуатацію.

Відповідно до відповіді Інспекції ДАБК Чернівецької міської ради № Б-23/18-01/11 від 20.02.2023 року вказано, що ОСОБА_3 не виконано вимоги припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 24 листопада 2015 року.

За результатами позапланової перевірки ОСОБА_3 підписано Акт №1 від 07 березня 2023 року та протокол про адміністративне правопорушення від 07 березня 2023 року.

Призначена судом по справі будівельно-технічна експертиза, з урахуванням пояснень експерта в судовому засіданні, визначила шляхи для усунення перешкод в користуванні майном і зазначила вартість таких робіт.

Також вказує, що вона була позбавлена можливості висловитися в судових дебатах.

Представник відповідача ОСОБА_9 у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Здійснюючи реконструкцію квартир та часткову надбудову, ОСОБА_3 виготовив відповідну проектну документацію, технічну, дозвільну документацію, погоджену на той час з усіма необхідними службами.

Безпідставними є посилання позивачів на те, що надбудова у квартирі АДРЕСА_7 та квартирі АДРЕСА_9 була здійсненна за рахунок площі квартири АДРЕСА_1 . Площа квартири, що належить позивачам, незмінно становить 63,5 кв.м і будь-якого втручання у стіни належної їм квартири не здійснювалось.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що власником квартири АДРЕСА_2 станом на 03 грудня 2008 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 серпня 2005 року (а.с.27), згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.12.2008 року, була ОСОБА_1 (а.с. 29).

На підставі договору дарування частки квартири від 08 квітня 2011 року ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , прийняли в дар у рівних частках 2/3 (дві третіх) квартири, яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 63,50 кв. м, в тому числі житловою площею 41,20 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 (а.с. 25), право власності на які зареєстрували відповідно до законодавства, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації (а.с. 30).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2008 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2009 року, у справі № 2-6/2008 задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 . Виділено ОСОБА_3 приміщення у будинку АДРЕСА_5 , а саме: підвал площею 3,7 кв. м; підвал площею 21,0 кв. м та 5,2 кв. м; на першому поверсі квартиру АДРЕСА_7 , яка складається з кімнати площею 18,6 кв. м; кімнати площею 24,8 кв. м, коридору 9,8 кв. м, санвузла площею 2,8 кв. м, а всього загальною площею 56,0 кв. м; сходову клітину 1 площею 3,3 кв. м; веранду 2 площею 4,8 кв. м; квартиру АДРЕСА_9 , яка складається з кімнати площею 18,6 кв. м, кімнати площею 14,1 кв. м, вбиральні площею 1,2 кв. м, а всього загальною площею 52,3 кв. м; сходову клітину світлиці площею 8,2 кв. м; частину горища відповідно до плану площею 30,9 кв. м: приміщення №2 площею 5,47 кв. м; частину приміщення № 4 площею 10,57 кв. м; приміщення №1 площею 14,48 кв. м, та визнано за ним право власності на ці приміщення.

Виділено ОСОБА_1 приміщення у будинку АДРЕСА_5 , а саме: підвал площею 12,7 кв. м; коридор площею 14,9 кв. м, на першому поверсі квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати площею 15,4 кв. м, кімнати площею 14,0 кв. м, кімнати площею 11,8 кв. м, коридора площею 4,0 кв. м, кухні площею 5,7 кв. м, ванної кімнати площею 4,4 кв. м, комори площею 1,8 кв. м, вбиральні площею 0,9 кв. м, комори площею 1,2 кв. м, коридора площею 4,3 кв. м, а всього загальною площею 63,5 кв. м; частину горища відповідно до плану площею 18,2 кв. м: приміщення № 3 площею 13,95 кв. м, частину приміщення № 4 площею 4,25 кв. м, та визнано за нею право власності на ці приміщення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 листопада 2015 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року, у справі № 2-6/08 виділено у власність у натурі ОСОБА_3 нерухоме майно у будинку АДРЕСА_5 , що становить 44/100 ідеальних часток від вказаного нерухомого майна; виділено у власність в натурі ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_11 ідеальних часток від вказаного нерухомого майна.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та прокурора Шевченківського району м. Чернівці задоволено; ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 липня 2015 року скасовано; у задоволенні заяви ОСОБА_3 про роз`яснення рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2008 року відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 28 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Чернівцях ради про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Чернівцях ради від 17.10.2007 року №168/1 в частині надання дозволу ОСОБА_3 на виконання реконструкції квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_4 зазначено: Як вбачається з матеріалів справи, реконструкція квартир ОСОБА_3 не завдає шкоди правам мешканців будинку. Відсутність згоди позивачки ( ОСОБА_1 ) на реконструкцію квартир третьої особи ( ОСОБА_3 ) не мотивована реальним порушенням прав та законних інтересів, а тому не може бути підставою для відмови у наданні дозволу на реконструкцію.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2012 року у справі 32а/2470/2414/12 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області, третя особа ОСОБА_3 про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт, виданої ОСОБА_3 від 14 червня 2012 року, відмовлено.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 липня 2013 року у справі № 2а/2470/3473/11, яка залишена без змін постановою Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2015 року, адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано пункт 1.21 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 серпня 2011 року № 501/14 «Про надання громадянам містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок та внесення змін в деякі рішення виконавчого комітету» та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 728/20 від 22 листопада 2011 року.

Постановою Верховного суду від 27 липня 2022 року (справа №826/12166/16) позов ОСОБА_2 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Зобов`язано Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради у межах наявних у неї повноважень здійснити заходи державного архітектурно-будівельного контролю, пов`язані з перевіркою виконання вимог припису від 24.11.2015 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, на об`єкті «Реконструкція власних квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 ».

У вищезазначеній постанові констатовано, що об`єкт «Реконструкція власних квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 » вважається самочинним будівництвом у розумінні норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» й експлуатується без введення його в експлуатацію.

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради у відповіді №Б-23/18-01/11 від 20.03.2023 повідомила, що відповідно до наказу Інспекції від 02.03.2023 №18-01/6-3/23 посадовими особами Інспекції з 02.03.2023 по 07.03.2023 р. проведено позапланову перевірку щодо дотримання ОСОБА_3 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті «Реконструкція власних квартир №l та АДРЕСА_12 (перевірка виконання вимог припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 24.11.2015). В ході проведення позапланової перевірки встановлено, що ОСОБА_3 не виконано вимоги припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 24.11.2015, а саме: не надано документацію та експертизу на об`єкт будівництва «Реконструкція проектну власних квартир АДРЕСА_13 та АДРЕСА_8 , що свідчить про невжиття ОСОБА_3 заходів для усунення порушень вимог законодавства на вищевказаному об`єкті та приведення його у відповідність до вимог містобудівного законодавства, чим порушено вимоги абзацу четвертого пункту 14 Порядку. За результатами позапланової перевірки ОСОБА_3 підписано Акт №1 від 07.03.2023 р., що складений за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та Протокол про адміністративне правопорушення від 07.03.2023.

Висновком № 237 судової будівельно-технічної експертизи по даній цивільній справі від 27 грудня 2022 року судового експерта Юзвенко Р.В. СП «Західно-Український експертно-консультативний центр» зроблено висновок, що загальна площа квартири АДРЕСА_2 , станом на день проведення експертизи, якою володіють та користуються позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , становить 107,50 кв. м, в т.ч. житлова 41,20 кв.м, яка не відповідає загальній площі, яка була отримана відповідно до договору купівлі-продажу від 05.12.1992 року (63,50 кв.м) між виконкомом Чернівецької міської ради та ОСОБА_7 з внесеними поточними змінами від 29.06.2011 та на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2008 року. ???Розбіжність в загальній площі квартири АДРЕСА_14 , отриманою відповідно до договору купівлі-продажу від 05.12.1992 між виконкомом Чернівецької міської ради та ОСОБА_7 (загальна площа 63,50 кв.м.), виникла на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2008 року, де визнано право власності на приміщення, які належать позивачкам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з внесеними поточними змінами від 29.06.2011 і якими вони на час проведення експертизи користуються. Кошторисна вартість будівельних робіт, матеріалів та обладнання, використаних при виконанні відновлювальних робіт по поновленню до попереднього стану на час укладання договору купівлі - продажу від 05.12.1992 на квартиру АДРЕСА_2 розроблялась із застосуванням комп?ютерної програми «Інтернет-Випуск Кошторисів «(1.917.1221) станом на день проведення експертизи і складає: 13 846,31грн (а.с. 132-155).

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

У статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.

Тобто вимоги про знесення самочинного будівництва особи, що не діють як суб`єкти владних повноважень, можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

За загальним правилом у цивільних справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника частини житлового будинку, власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 367/2004/17 (провадження № 61-6089св22).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок по доведенню обставин покладається на сторони.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК).

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції врахував положення зазначених норм, оцінив надані сторонами докази та дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. На підтвердження заявлених позовних вимог про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та відшкодування майнової шкоди належних та достатніх доказів позивачами не надано.

Так, належними та допустимими доказами не доведено пошкодження ОСОБА_3 стін квартири АДРЕСА_2 , позбавлення родини позивачів можливості користуватися приміщенням горища, зруйнованою ванною кімнатою та приміщенням підвалу.

Позовна заява не містить зазначення, яку саме незаконну побудовану стіну на горищі слід знести, точне місце її розташування та розміри, що ускладнить або зробить неможливим примусове виконання рішення у разі його ухвалення.

У постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі №826/12166/16 міститься висновок, що об`єкт «Реконструкція власних квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 » вважається самочинним будівництвом у розумінні норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» й експлуатується без введення його в експлуатацію.

Проте, у зазначеній постанові відсутні будь-які висновки, що здійснене самочинне будівництво створює перешкоди позивачам у користуванні їхньою власністю, або якимось чином обмежує їхнє право користування квартирою.

Разом з тим, вказані обставини не можуть слугувати підставою для звільнення позивачів від обов`язку доведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18) та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц (провадження № 61-4332св20), від 27 червня 2022 року у справі № 723/2158/19 (провадження № 61-20591св21).

У висновку експерта має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Незазначення експертом у висновку цих відомостей тягне за собою визнання судом такого висновку неналежним і недопустимим доказом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18).

Виходячи з викладеного, висновок №18832/17-44/34791/19-44/34792/19-42 від 29 січня 2020 року та копія висновку №110 від 06 лютого 2014 року є неналежними і недопустимими доказами, оскільки у них не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, копія висновку №110 від 06 лютого 2014 року належним чином не засвідчена.

Отже, позивачами належними та допустимими доказами не доведено, що самочинне будівництво була здійснено за рахунок площі квартири АДРЕСА_2 , яка належить позивачам, а також те, що самочинне будівництво порушує їхнє право як власників частини житлового будинку.

З огляду на викладене, оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не підлягають задоволенню, як похідні, позовні вимоги щодо відшкодування майнової шкоди.

Суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав вірну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20 жовтня 2023 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк