Справа № 177/1789/23
Провадження № 2/177/779/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 жовтня 2023 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Авдєєвої В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2023 позивач звернулася до суду з позовом та просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 9526,50 гривень недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017-2021 роки (включно).

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 14.05.2014 працює на підприємстві відповідача у СП «Вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» прибиральником виробничих приміщень цеху з ремонту обладнання.

За період з 2017-2021 роки їй надавалась щорічна тарифна відпустка та вона користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка відповідно до умов колективного договору мала складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Вона щоразу надавала роботодавцю заяви про надання матеріальної допомоги, однак відповідач порушуючи її права, здійснював виплату матеріальної допомоги не у повному обсязі, визначеному колективним договором. За вказаний період матеріальна допомога була надана лише у розмірі: за 2017 рік 2105,00 грн., за 2018 рік 2202,50 грн., за 2019 рік 2401,25 грн., за 2020 рік 2746,25 грн., за 2021 рік 2837,50 грн. А мала бути у розмірі мінімальної заробітної плати: за 2017 рік - 3200,00 грн., за 2018 рік - 3 723,00 грн., за 2019 рік - 4173,00 грн., за 2020 рік - 4723 грн., за 2021 рік - 6000,00 грн., виходячи з рівня мінімальної заробітної плати в Україні. У зв`язку з чим, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав та просити суд стягнути з відповідача недоплачену суму матеріальної допомоги за період з 2017 по 2021 роки в розмірі 9526,50 грн. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правову допомогу, в розмірі 2500 грн.

Ухвалою суду від 04.09.2023 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 17.10.2023 засобами електронного зв`язку надав до суду відзив на позовну заяву, з доказами направлення позивачу. Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх, посилався на те, що вказаний спір є колективним, а не трудовим. Крім того, вказував, що пунктами Колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковою організацією в особі її виборчого органу встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Після внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Зокрема, у пункті 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 зазначено: «Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Закон не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести норми у відповідність з цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб». У відповідності до вищевказаного, на підприємствах відповідача було постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Тому представник відповідача вважав, що вимога про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати, не відповідає вимогам п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 від 06.12.2016 де зазначено, що до внесення змін до еклектичних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб».

Представник вказував також на те, що заявлена до стягнення сума не є заробітною платою. Посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України, в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог за період з 2017 по 2021 роки, вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду строку позовної давності. Крім цього, представник відповідача просив відмовити у стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, мотивуючи їх захищеністю та необґрунтованістю, зумовленою сталістю судової практики зі спірних питань та участю представника ОСОБА_2 у інших справах даної категорії, що на переконання представника відповідача не вимагало значних витрат часу адвоката.

Позивач та її представник до суду не з`явилися, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Представник позивача вказала про підтримання позовних вимог, просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь представника у розгляді справи не забезпечив, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши правовідносини, які виникли між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, зі слідуючих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (а.с. 11) з 14.05.2014 року прийнята на роботу прибиральником виробничих приміщень цеху з ремонту обладнання СП «Вагонне депо Батуринська» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», де працює по теперішній час, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 13).

Відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати, ОСОБА_1 в червні 2017 виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення 2105 грн (а.с. 14), в червні 2018 році 2202,50 грн (а.с. 15), в червні 2019 року 2401,25 грн. ( а.с.16), в вересні 2020 року 2746,25 грн (а.с. 17) та в травні 2021 2837,50 грн (а.с. 18).

Відповідно до колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Вагонного депо Батуринська на 2014-2015 роки, схваленого конференцією трудового колективу вагонного депо Батуринська 18.04.2014, його укладено з метою регулювання виробничих, трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників дистанції електропостачання і Адміністрації депо (п.1.1) (а.с.20).

Положення колективного договору в повному обсязі поширюються на адміністрацію та трудовий колектив, встановлюючи обов`язки сторін. Зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету депо (п. 1.2) (а.с. 20). Відповідно до п.п. 2.2.1 договору, адміністрація депо зобов`язалася виконувати план соціально-економічного розвитку підприємства, а також усі умови і положення, передбачені договором. Дія вказаного колективного договору продовжувалася постановами № 11/3 від 09.02.2017, № 21/3 від 08.02.2018, № 31/2 від 07.02.2019, № 2/СП від 27.01.2020, № 19/СП від 28.01.2021 (а.с. 25, 27).

На виконання п. 1.2 колективного договору, постановою начальника СП «Вагонного депо Батуринська» рф «Придніпровська залізниця» та голови первинної профспілкової організації вагонного депо Батуринська № 2/СП від 11.02.2016 внесено зміни до колективного договору структурного підрозділу «Вагонне депо Батуринська» рф «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та доповнено розділ 7 «Соціальні гарантії та пільги» пунктом 7.1.9, виклавши його в наступній редакції: «При кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості, або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги» (а.с. 24). Вказані зміни прийняті з дотриманням положень колективного договору, оскільки поліпшують становище працівників, вводячи до колективного договору норму про матеріальну допомогу при наданні відпустки, що була відсутня в колективному договорі до 11.02.2016, що узгоджується з положеннями п. 1.2 колективного договору (зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету депо).

Однак, в подальшому 31.03.2017 постановою № 11-4 начальника вагонного депо та голови профспілкової організації вагонного депо, постановлено застосовувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі структурного підрозділу «Вагонне депо Батуринстка» рф «Придніпровська залізниця» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с. 26).

10.06.2021 постановою № 252/549-П «Про внесення змін до колективного договору вагонне депо Батуринстка», прийнятої начальником вагонного депо та головою первинної профспілкової організації вагонного депо, внесено зміни до колективного договору СП «Вагонне депо Батуринська» рф «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме: п. 7.1.9. розділу 7 «Соціальні гарантії та пільги» викласти в наступній редакції: «При наданні працівника щорічної відпустки загальної тривалості, або менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання виплачувати один раз на рік за письмовою заявою працівника матеріальну допомогу в розмірі 50 % тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с. 31).

Разом з тим, зміни до колективного договору прийняті в 2017 та 2021 роках, є такими що погіршують становище працівників, порівняно з положеннями колективного договору в редакції, чинній з 11.02.2016, адже зменшують розмір матеріальної допомоги, в порівнянні з тим розміром, що був встановлений постановою № 2/СП від 11.02.2016 не менше мінімального розміру заробітної плати.

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 VIII від 06.12.2016, згідно п. 3, 5 розділу ІІ якого, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно, згідно умов вказаного закону, мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, в тому числі вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного закону протягом 3 місяців.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2105 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2301,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня 2019 року - 1921 гривні, з 1 липня - 2007 гривня, з 1 грудня - 2102 гривня, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2508,75 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102 грн., з липня 2197 грн, з грудня 2270 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2746,26 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 гривень, з липня 2379 грн., а з 1 грудня 2481 грн, тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом на 1 січня звітного року (з урахуванням положень постанови № П-2 від 16.06.2021) становило 4540 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6000 грн.

Прийняття 31.03.2017 спільної Постанови адміністрації та Первинної профспілкової організації вагонного депо Батуринська № П-11/4, про застосовування з 01.04.2017 у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата», розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», дія якої продовжувалася на 2018-2021 (до 10.06.2021) роки, а також постанова № 252/549-П від 10.06.2021 фактично є рішеннями, що погіршують становище працівників порівняно із колективним договором в редакції до змін (передбачав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати на момент виплати матеріальної допомоги ), а тому вказані рішення повинні були прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Відповідно до ст. 16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Вказані норми законодавства, зокрема ст. 16 КЗпП України, не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов колективних договорів, що погіршують становище працівників порівняно з законодавством і угодами, оголошуючи такі умови недійсними і не вимагаючи судової процедури визнання їх недійсними.

Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку (прийняття рішення на конференції трудового колективу), виконано вимоги Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 VIII від 06.12.2016 щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення колективного договору, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено колективним договором, має наслідком продовження дії саме норм колективного договору, до закінчення терміну їх чинності, або внесення змін до нього в порядку визначеному законодавством та самим колективним договором.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 7.1.9 Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 7.1.9 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню не спільні постанови адміністрації та голови профспілкового комітету структурного підрозділу «Вагонне депо Батуринська», які погіршують становище працівників та прийняті з порушенням вимог Колективного договору (вносять зміни до колективних договорів що погіршують права працівників порівняно з діючими положеннями колективного договору, не на конференції трудового колективну), а п. 7.1.9 Колективного договору в редакції постанови 2/СП від 11.02.2016 (а.с. 24).

Суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 9526,50 грн., що складається з:

- 1095 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200 грн. 2105 грн.),

- 1520,50 гривні недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723 грн. (розмір мінімальної заробітної плати на момент виплати матеріальної допомоги) 2202,50 грн.);

-1771,75 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173 грн.-2401,25 грн.)

- 1976,75 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723 2746, 25 грн),

- 3162,50 гривень недоплачена допомога на оздоровлення за 2021 рік (6000 2837,50 грн).

Загальний розмір недоплаченої матеріальної допомоги складає 9526,50 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Твердження представника відповідача щодо того, що неоодтримана частина матеріальної допомоги не є заробітної платою, суд розцінює критично, оскільки згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій,

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц та від 10.02.2021 у справі № 143/179/19.

Вказаний спір є трудовим, оскільки предметом даного спору є саме стягнення недоотриманої частини матеріальної допомоги, що є частиною заробітної плати та входить до її структури.

Щодо доводів відповідача про застосування позовної давності, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Крім того, за п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постанова КМ України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 651 від 27.06.2023, набрала чинності лише 30.06.2023. За таких обставин позовна давність у даній справі не підлягає застосуванню.

Оскільки позивач відповідно до п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, її позов задоволено в повному обсязі, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Крім цього, позивач просила суд стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн (500 грн усна консультація та 2000 грн складення позовної заяви), що підтверджені актом № 1 від 14.08.2023 про надання правової допомоги та квитанцією про оплату витрат (а.с. 43-44).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представник відповідача заперечуючи право позивача на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу зазначав, про їх захищеність, не співмірність з наданими послугами, невідповідність складності справи та часу витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, а також тим, що адвокат Товкун А.В. вже неодноразово складала позови аналогічного змісту.

Однак, вказані доводи представника відповідача суд розцінює критично, адже сам факт спеціалізації представника адвоката на певних спорах не свідчить про те, що ним не витрачаються певний час, інтелектуальні та інші професійні здібності, з метою підготовки позову до суду. Як слідує з поданого позову та доданих до нього документів, представником позивача складено позовну заяву, що містить виклад обставин, що стосуються саме позивача, його періоду роботи та отримання матеріальної допомоги, позов містить детальний розрахунок недоплаченої суми матеріальної допомоги, що залежить від періоду її виплати, розрахунок здійснено з посиланням на норми чинного законодавства та докази щодо сум частково виплаченої допомоги, що свідчить про збирання представником доказів та їх аналіз, при складенні позову. Більш того, представником позивача проаналізована актуальна судова практика зі спірного питання, нею прийнято участь в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем до відшкодування та підтверджена належними доказами сума витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованою, такою що відповідає складності справи, обсягу наданої правової допомоги та не є завищеною, не призводить до надмірного збагачення. Отже, суд не вбачає підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи що позов позивача ОСОБА_1 задоволено, нею понесено витрати на правничу допомогу, які є обґрунтованими та підтверджені належними доказами, підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу судом не встановлено, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу розмірі 2500 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік на загальну суму 9526 (дев`ять тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень 50 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь держави судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Березюк