справа №932/713/23
провадження №2/932/80/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дубовик К.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Ревякіної Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить визнати за ОСОБА_2 право користування приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Виконавчий комітет ДМР укласти з нею договір найму квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та видати ордер на вселення у вказану квартиру.

Ухвалою від 21.02.2023 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.04.2023 відмовлено представнику відповідача у зупиненні провадження у справі.

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що у 2003 році вона отримала у користування спірну квартиру. Квартира належала ОСОБА_3 , яка померла у 2003 році. Позивач проживає у квартирі 15 років, добросовісно та відкрито володіє квартирою, утримує її у належному стані, проводила її ремонт. Після визнання спадщини відумерлою та прийняття квартири до комунальної власності відповідач не пред`являв вимогу про виселення та не утримував дану квартиру, державна реєстрація права власності була здійснена за відповідачем лише у 2021 році. Позивачка проживає в спірній квартирі разом з сином, іншого житла не має. За вказаних обставин вважає, що орган місцевого самоврядування зобов`язаний вжити заходів до укладання договору найму та видачі ордеру.

Згідно відзиву відповідач заперечує проти позову. Вказує, що ОСОБА_2 вселилась у спірну квартиру без згоди територіальної громади, яка мала проявитись у видачі компетентним органом відповідно ордеру. Отже відсутні підстави вважати, що позивач набув житлових прав на спірну квартиру. Позивач має в користуванні кімнату в гуртожитку в якій вона проживає та зареєстрована, отже не потребує надання іншого житлового приміщення.

Доводи відповіді на відзив фактично повторюють зміст позовної заяви.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення, аналогічні заявам по суті справи.

Обставини, встановлені судом.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.09.1993 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 набула ОСОБА_4 . Викладене підтверджується розпорядженням органу приватизації, відповідним свідоцтвом та відповіддю КП «ДМБТІ» ДМР.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2012 визнано спадщину, що відкрилася після ОСОБА_3 відумерлою, вказану квартиру передано у комунальну власність територіальної громади м. Дніпропетровська.

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради віл 21.08.2013 вказану квартиру прийнято у комунальну власність.

Право власності на квартиру зареєстровано за Дніпровською міською радою 31.03.2021.

Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається із її паспорта громадянина України.

За вказаною адресою, у кімнаті площею 27,6 кв.м., станом на 03.11.2014, зареєстровано п`ятеро осіб.

Разом із тим, позивачем надано акт за підписами фізичних осіб та довідку ОСББ «Тополя-2, Б.26» у яких вказано про фактичне проживання позивачки у спірній квартирі з 2003 року та оплату комунальних платежів, підтримання житла в належному стані, здійснення поточного та капітального ремонту.

Позивачем долучено договори, технічні вимоги, гарантійні талони, специфікація та інші документи на підтвердження встановлення у квартирі, протягом 2016-2017 років, натяжної стелі, металопластикових виробів.

Також долучено договір із замовником ОСОБА_5 на постачання послуг доступу в мережу передачі даних за спірною квартирою від 26.05.2009, виписки з історії хвороби неповнолітньої ОСОБА_6 із зазначенням адреси спірної квартири.

Рахунками та інформацією АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» підтверджується факт сплати житлово-комунальних послуг за спірною квартирою протягом 2016-2021 років, рахунок відкритий на ОСОБА_3 .

Згідно «оглядів педіатра в будинку» вбачаються факти огляду дитини ОСОБА_7 у 2007, 2010, 2011 та 2013 у спірній квартирі.

Директор КП «Жилсервіс-2» ЖМР 25.11.2014 звертався до в.о. міського голови із проханням надати дозвіл про виділення позивачу спірної квартири.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2022 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку набувальної давності.

Згідно висновків суду «позивач вселилася в квартиру після смерті ОСОБА_4 , тобто без її згоди та без згоди територіальної громади, яка мала проявитися у видачі компетентним органом відповідного ордеру.

Разом із тим, як пояснила свідок, у спірну квартиру позивача вселили працівники обслуговуючого кооперативу, який можна визначити публічним органом, які запевнили позивача у правомірності вселення та можливості в подальшому приватизувати квартиру. Позивач користувалася квартирою тривалий час, робила там ремонт та повністю несла витрати по утриманні квартири».

Допитана в межах даної справи свідок ОСОБА_8 вказала, що є подругою позивача. Їй відомо, що позивач працювала двірником та мала малолітню дитину. Після смерті ОСОБА_4 обслуговуючий кооператив вселив позивача у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач проживавала у цій квартирі, оплачувала за неї, робила там ремонт.

Разом із тим, свідок ствердила, що позивач виїжджала декілька разів за кордон для заробітків. У 2019 році позивач виїхала з України та більше свідок позивача не бачила. У спірній квартирі залишився проживати неповнолітній син позивача, який в 2020 році також виїхав за межі України.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 770 грн.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 40-44 рішення далі- ЄСП від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

За висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 15.09.2023 у справі №359/4376/22, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займане відповідачами з 1997 року житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції.

Разом із тим, статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

За приписами ч.1 ст.70 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду.

Звертаючись до суду позивач просить визнати за нею право користування спірною квартирою, зобов`язати укласти з нею договору найму та видати ордер.

Відповідач покликається на відсутність у позивача єдиного документу, що дає право на зайняття житла ордеру. Позивач визнає факт відсутність у неї ордеру на вселення до квартири.

Проте, відсутність ордера на вселення у житло само по собі, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є підставою для висновку, що воно не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції.

При цьому тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі.

За встановлених обставин, а саме тривалого (з 2003 року), постійного та відкритого користування позивачем та її дітьми спірною квартирою, суд погоджується із доводами позову про те, що квартира АДРЕСА_3 могла вважатися належною позивачу в розумінні статті 8 Конвенції.

Разом із тим свідок, який був запрошений до суду з ініціативи позивача, чітко та однозначно свердлила, що позивач вибула із квартири у 2019 році, а її син (останній член її сім`ї) у 2020 році. На даний час сім`я позивача (позивач та її діти) у квартирі не проживає.

Відтак вбачається, що право позивача на проживання у квартирі припинилося у 2019 році, в момент вибуття її із квартири.

Відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права користування квартирою, оскільки вона таке право втратила.

Інші вимоги є похідними тому також не можуть бути задоволеними.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших судових витрат до стягнення на заявлено.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено, підписано та проголошено 18.10.2023.

Суддя: В.І. Цитульський