Ухвала

18 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 756/12382/19

провадження № 61-14190ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року в справі за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив суд поновити йому строк на подання доказів понесених судових витрат у справі № 756/12382/19 та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») на його користь судові витрати в розмірі 9 009 грн.

В обґрунтування заяви вказував, що у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», у якому просив стягнути з відповідача на його користь проценти за користування коштами за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року в сумі 62 604 грн, 3 % річних, нараховані на суму основного боргу, у розмірі 5 400 грн, 3 % річних, нараховані на суму процентів, у розмірі 1 224,58 грн, інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу, у розмірі 2 4672 грн, інфляційні втрати, нараховані на суму процентів, у розмірі 5 594,79 грн.

Оболонський районний суд м. Києва заочним рішенням від 03 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» про захист прав споживачів задовольнив частково. Стягнув з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 : 3 % річних, нараховані на суму основного боргу за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 5 400 грн; 3 % річних, нараховані на суму процентів за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 1 224,58 грн; інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 24 672 грн; інфляційні втрати, нараховані на суму процентів за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 5 594,79 грн. Іншу частину позовних вимог щодо стягнення процентів залишив без задоволення. Вирішив питання щодо судового збору.

Київський апеляційний суд постановою від 14 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Скасував заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування коштами та ухвалив нове судове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнив. Стягнув з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 проценти за користування коштами за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 62 604 грн. Змінив заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року в частині стягнення з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь держави судового збору з 368,93 грн на 994, 95 грн.

18 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 понесених у судах першої та апеляційної інстанцій судових витрат у розмірі 15 329 грн.

Оболонський районний суд м. Києва ухвалою від 24 травня 2022 року , яку залишив без змін Київський апеляційний суд постановою від 18 листопада 2022 року, заяву в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції залишив без розгляду, в іншій частині - щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції повернув.

Верховний Суд ухвалою від 13 лютого 2023 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року.

Залишення заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Вказував щодо пропуску процесуального строку на подання доказів понесених судових витрат, що копію заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року позивач отримав 16 жовтня 2021 року, а із заявою про постановлення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат звернувся 18 травня 2022 року з пропуском строку, який збіг 21 жовтня 2021 року.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 заявою повідомляв суд, що визначити остаточний розмір судових витрат він не зможе до остаточного вирішення справи судом.

Заочне рішення було оскаржене позивачем в апеляційному порядку, а копію постанови апеляційного суду від 14 лютого 2022 року він одержав 13 травня 2022 року. 16 травня 2022 року адвокатом був складений акт про надання послуг в даній справі, і вже 18 травня 2022 року він звернувся до суду з заявою про постановлення додаткового рішення. Отже, у нього до 16 травня 2022 року з незалежних від нього причин не було доказів підтвердження понесених витрат на правничу допомогу. В подальшому позивач оскаржив ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року, копію ухвали Верховного Суду ОСОБА_2 отримав 15 березня 2023 року. Таким чином, вважав поважними причини пропуску строку подання доказів на підтвердження понесених судових витрат.

Оболонський районний суд м. Києва ухвалою від 13 квітня 2023 року відмовив ОСОБА_1 у поновленні пропущеного процесуального строку для подання доказів про понесення судових витрат.

ОСОБА_1 не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд не взяв до уваги і не надав належної правової оцінки доводам щодо пропуску процесуального строку на подання доказів понесених судових витрат та не спростував той факт, що заочне рішення від 03 грудня 2020 року, яке було ним отримано 16 жовтня 2021 року, набуло чинності після винесення постанови Київським апеляційним судом 14 лютого 2022 року, яку ОСОБА_1 отримав 13 травня 2022 року, і в межах п`ятиденного строку звернувся до місцевого суду з першою заявою про постановлення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат, за результатами розгляду якої 24 травня 2022 року Оболонським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу про залишення заяви без розгляду. В подальшому зазначена заява ним оскаржувалась. Таким чином, судом не встановлено обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки весь час він вчиняв дії на захист порушених місцевим судом прав.

Крім того, суд не мотивував своє рішення, адже саме посилання суду в оскаржуваній ухвалі на відсутність поважних причин для поновлення процесуального строку на подання доказів понесених судових витрат не є належним викладом підстав відмови у задоволенні клопотання про поновлення такого строку. Суд мав врахувати його доводи та надані докази на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку та належним чином викласти мотиви.

Суд не взяв до уваги той факт, що в період часу з дати ухвалення судового рішення 03 грудня 2020 року до дати отримання постанови апеляційного суду 13 травня 2022 року у заявника існували непереборні обставини здобуття доказів понесених судових витрат, оскільки акт про надання послуг адвокатом підписано 16 травня 2022 року по завершенню робот з оскарження заочного рішення та набрання ним законної сили.

Київський апеляційний суд постановою від 02 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, скасував ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд дійшов такого висновку, оскільки суд першої інстанції безпідставно не застосував положення статті 126, частини восьмої статті 141 ЦПК України та не вирішив питання щодо самої заяви про ухвалення додаткового рішення.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про поновлення пропущеного строку для подання доказів про понесені судові витрати.

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року, в якій просив змінити в оскаржуваній частині мотивувальну частину постанови, в іншій частині залишити без змін постанову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року в справі за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» про захист прав споживачів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров