Постанова

Іменем України

11 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 199/5530/15

провадження № 61-5629св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»),

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2022 року в складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» (далі - ТОВ «ФК «Есаймент»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просило стягнути солідарно них заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 827 946,20 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 серпня 2007 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 033/07-ФЛ/03, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 79 708,00 доларів США на строк до 05 серпня 2022 року зі сплатою 15 % річних.

Того ж дня з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 уклали договір поруки.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань виникла заборгованість, розмір якої станом на 16 лютого 2015 року становить 1 827 946,20 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 08 серпня 2007 року № 033/07/02/03 у загальному розмірі 1 599 177,85 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що позичальник порушив взяті на себе зобов`язання, оскільки прострочив повернення чергової частини кредиту, у зв`язку з чим обґрунтованими є вимоги банку про солідарне стягнення з нього та з поручителя заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2022 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не набув права на дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати процентів, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачами передбаченої кредитним договором вимоги банку про дострокове повернення кредиту.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2022 року й залишити в силі заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2015 року.

Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 3-269гс16 та в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 24/234, від 25 квітня 2018 року в справі № 800/547/17, від 10 вересня 2018 року в справі № 5011-58/9614-2012, від 21 січня 2019 року в справі № 916/215/15-г, від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, від 23 травня 2019 року в справі № 5023/1702/12, від 09 жовтня 2019 року в справі № 2-6471/06, від 11 листопада 2019 року в справі № 5/229-04, від 27 листопада 2019 року в справі № 913/879/17, від 12 грудня 2019 року в справі № 911/2052/18, від 21 травня 2020 року в справі № 10/249-10/9, від 15 червня 2020 року в справі № 24/260-23/52-б, від 03 серпня 2020 року в справі № 904/9718/13, від 16 жовтня 2020 року в справі № 910/12787/17, від 21 січня 2021 року в справі № 398/4299/17, від 28 січня 2021 року в справі № 820/1400/17, від 18 березня 2021 року в справі № 911/3142/18, від 31 березня 2021 року в справі № 640/2371/20, від 29 квітня 2021 року в справі № 826/12038/17, від 15 червня 2021 року в справі № 904/3074/20, від 03 листопада 2021 року в справі № 626/1601/15-ц, від 07 лютого 2022 року в справі № 758/2575/17; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема не надав оцінки долученій до позовної заяви копії досудової вимоги від 23 березня 2015 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 серпня 2022 року справа № 199/5530/15 надійшла до Верховного Суду.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслали відзиви на касаційну скаргу, у яких просять залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

08 серпня 2007 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 033/07-ФЛ/03, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 79 708,00 доларів США на строк до 05 серпня 2022 року зі сплатою 15 % річних.

Умовами кредитного договору сторони передбачили, що позичальник зобов`язується погашати кредитну заборгованість щомісячними платежами.

Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 08 серпня 2007 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 уклали договір поруки.

Позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість.

Згідно з розрахунком АТ «Банк «Фінанси та Кредит», станом на 16 лютого 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 1 827 946,20 грн, з яких: 43 569,43 доларів США (1 134 979,29 грн) - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 7 549,58 доларів США (196 665,80 грн) - прострочена заборгованість по основному боргу кредиту; 1 067,82 доларів США (27 816,60 грн) - строкова заборгованість по відсоткам; 4 564,15 доларів США (118 895,65 грн) - прострочена заборгованість по відсоткам; та 349 588,86 грн - пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків.

23 березня 2015 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» надіслало відповідачу ОСОБА_1 досудову вимогу, у якій просило протягом тридцяти днів погасити існуючу заборгованість. Ця вимога повернулася на адресу банку з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 16 березня 2020 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» замінено його правонаступником ТОВ «ФК «Есаймент».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку за апеляційною скаргою позичальника ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції повністю та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, у тому числі до поручителя ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_2 з апеляційною скарою до суду апеляційної інстанції не зверталася, не уповноважувала ОСОБА_1 на подання від її імені апеляційної скарги, тому рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_2 не могло бути предметом апеляційного перегляду.

Окрім цього, згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Установлено, що позичальник ОСОБА_1 допустив неналежне виконання умов кредитного договору - прострочив повернення чергової частини кредиту.

Згідно з пунктом 3.4. кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів, направленої йому по телеграфу, рекомендованим листом з повідомленням або шляхом наручної доставки за адресою позичальника вказаною у договорі.

23 березня 2015 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» надіслало позичальнику відповідну вимогу, але доказів її отримання останнім немає. У липні 2015 року позивач звернувся з цим позовом до суду.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і в судовому.

Укладений сторонами кредитний договір не містить обов`язку банку спочатку пред`явити позасудову вимогу про дострокове повернення коштів, а тільки потім судову.

При цьому матеріали справи не містять відомостей, що кредит надавався ОСОБА_1 на споживчі цілі, тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина десята статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з тієї підстави, що позивач не набув права на дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати процентів є передчасним.

До того ж, відмовляючи з цієї підстави в задоволенні позову в повному обсязі, апеляційний суд не врахував, що позивач також заявляв вимоги про стягнення простроченої заборгованості.

Таким чином постанова суду апеляційної інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки суд апеляційний суд не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, асуд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов