У Х В А Л А

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 752/22903/19

провадження № 61-13079ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, подану адвокатом Колядою Анатолієм Миколайовичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі за позовом приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича до Акціонерного товариства «Сенс-Банк» про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П. В. (далі - приватний виконавець) звернувся до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс-Банк» (далі - АТ «Сенс-Банк», банк)) із позовом про стягнення заборгованості за договором про надання послуг у розмірі 1 589 605,80 грн.

Позов обґрунтований тим, що 05 жовтня 2018 року між приватним виконавцем Говоровим П. В. та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», банк) укладено угоду про додаткову винагороду приватного виконавця, згідно з якою виконавець за заявою замовника зобов`язався здійснити заходи, спрямовані на примусове виконання виконавчих документів.

Приватний виконавець Говоров П. В. зазначав, що ним відкрито виконавчі провадження та здійснено відповідні дії в їх межах щодо стягнення заборгованості.

22 травня 2019 року він отримав лист АТ «Укрсоцбанк» про розірвання угоди від 05 жовтня 2018 року про додаткову винагороду приватного виконавця, проте банк не здійснив оплату вартості фактично наданих послуг у межах семи виконавчих проваджень.

За викладених обставин, просив стягнути з відповідача заборгованість з оплати додаткової винагороди приватного виконавця у розмірі 1 589 605,80 грн та судові витрати у справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції виходив з того позивач не надав доказів підписання між сторонами додатків до угоди, якими сторони погодили розмір додаткової винагороди та підтвердили виконання угоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Коляди А. М., який діє в інтересах приватного виконавця Говорова П .В., задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції постанови.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки відсутнє узгодження умов нарахування додаткової винагороди за послуги приватного виконавця за фактично надані послуги, то немає такої заборгованості за кожним із виконавчих проваджень. Угода від 05 жовтня 2018 року спрямована на узгодження саме додаткової винагороди приватного виконавця, при цьому оплаті за фактично надані послуги відповідає основна винагорода приватного виконавця, яка є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується пропорційно до фактично стягнутої суми з боржника. По суті суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не повністю встановив обставини справи, які мають значення для справи.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 16 травня 2019 року приватному виконавцю Говорову П. В. надіслано повідомлення про розірвання угоди від 05 жовтня 2018 року з 26 травня 2019 року, яка отримана позивачем. Право відповідача на одностороннє розірвання договору передбачено пунктом 6.1.10 угоди від 05 жовтня 2018 року, а тому, враховуючи наявність відповідного застереження, замовник правомірно скористався можливістю відмовитись від договору в односторонньому порядку та направив відповідну заяву 16 травня 2019 року, тому 26 травня 2019 року угода про додаткову винагороду приватного виконавця від 05 жовтня 2018 року є розірваною.

Заяви про повернення виконавчих документів за виконавчими провадженнями № НОМЕР_1 (боржник ОСОБА_1 ), № НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ), № НОМЕР_3 (боржник ОСОБА_3 ), надіслані банком після розірвання угоди від 05 жовтня 2018 року, а тому доводи щодо необхідності сплати відповідачем додаткової винагороди відповідно до пунктів 7.2, 7.4 є необґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що 05 жовтня 2018 року між АТ «Укрсоцбанк» та приватним виконавцем Говоровим П. В. укладено угоду № НОМЕР_8 про додаткову винагороду приватного виконавця.

Відповідно до пункту 1.1 угоди виконавець за заявою замовника зобов`язується здійснити заходи, спрямовані на примусове виконання виконавчого документу в рамках виконавчого провадження згідно з підписаними сторонами додатком до цієї угоди, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 1.2 угоди замовник зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх в порядку та на умовах, визначених угодою.

Відповідно до пункту 4.1.8 угоди замовник зобов`язався оплачувати послуги на умовах та в порядку, зазначеному розділі 7 цієї угоди.

Пунктом 7.1 угоди встановлено, що вартість послуг виконавця, строки та порядок їх оплати за даною угодою, визначається сторонами в додатку до цієї угоди, що укладаються та підписуються сторонами щодо кожного виконавчого провадження, відкритого виконавцем на підставі наданого замовником виконавчого документу.

Згідно з пунктом 11.7 угоди сторони погодили, що відповідний додаток, який сторони укладають та підписують щодо кожного виконавчого провадження на виконання цієї угоди, є окремим правочином, в якому сторони й визначають додаткову винагороду виконавця в межах кожного виконавчого провадження.

Виконавчі провадження № НОМЕР_4 (боржник ОСОБА_4 ) та № НОМЕР_5 (боржник ОСОБА_5 ) закінчені, у зв`язку із тим, що суми коштів, які надійшли від реалізації предмета іпотеки, недостатньо для задоволення вимог стягувача.

Угода від 05 жовтня 2018 року містить умову, передбачену пунктом 7.2, що у випадку настання обставин, за яких у зв`язку із ініціативою замовника, виконавчий документ повертається/передається виконавцем, або виконавче провадження підлягає закінченню, виконавцю в рамах виконавчого провадження сплачується додаткова винагорода, яка відповідно до пункту 7.4 становить 7,5% від вартості заставного майна (іпотечного), яка визначається банком.

З огляду на цю умову, сторони погодили сплату додаткової винагороди виконавця, без укладення додатку до угоди, зокрема, у разі повернення виконавчого документу за вимогою стягувача.

Заяви про повернення виконавчих документів надіслані банком за виконавчими провадженнями: № НОМЕР_1 (боржник ОСОБА_1 ) - 18 червня 2019 року, № НОМЕР_7 (боржник ОСОБА_6 ) - 24 січня 2019 року, № НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ) - 20 червня 2019 року, № НОМЕР_3 (боржник ОСОБА_3 ) - 18 червня 2019 року, № НОМЕР_6 (боржник ОСОБА_7 ) - 06 лютого 2019 року.

Боржники ОСОБА_7 (виконавче провадження № НОМЕР_6) та ОСОБА_6 (виконавче провадження НОМЕР_7) не мали заставного (іпотечного) майна, а тому до послуг, наданих в межах цих виконавчих проваджень, неможливо застосувати пункт 7.4 угоди, оскільки розрахунок додаткової винагороди з вартості іпотечного майна здійснити неможливо.

Згідно з пунктом 6.1.10 угоди право замовника розірвати дану угоду на власний розсуд в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного письмового повідомлення на адресу виконавця. Угода в даному випадку вважається розірваною з моменту отримання виконавцем письмового повідомлення замовника про відмову від даної угоди або з моменту спливу 10-ти календарних днів з моменту направлення замовником виконавцю письмового повідомлення про відмову замовника від даної угоди, залежно від того, яка із зазначених обставин настане раніше.

16 травня 2019 року приватному виконавцю Говорову П. В. надіслано повідомлення про розірвання угоди від 05 жовтня 2018 року з 26 травня 2019 року, яка отримана позивачем.

Право відповідача на одностороннє розірвання договору передбачено пунктом 6.1.10 угоди від 05 жовтня 2018 року, а тому, враховуючи наявність відповідного застереження, замовник скористався можливістю відмовитись від договору в односторонньому порядку та направив відповідну заяву 16 травня 2019 року, тому з 26 травня 2019 року угода про додаткову винагороду приватного виконавця від 05 жовтня 2018 року є розірваною.

Заяви про повернення виконавчих документів в межах виконавчих проваджень: № НОМЕР_1 (боржник ОСОБА_1 ), НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ), № НОМЕР_3 (боржник ОСОБА_3 ), надіслані банком вже після розірвання угоди від 05 жовтня 2018 року, а необхідність сплати відповідачем додаткової винагороди відповідно до пунктів 7.2, 7.4 необґрунтовані.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу та підстави оскарження

У вересні 2023 року приватний виконавець Говоров П. В. через адвоката Коляду А. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Недоліки усунено.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2014 року у справі № 2-1383/2010, провадження № 14-308цс18, у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19, провадження № К/9901/29379/19.

У касаційній скарзі приватний виконавець Говоров П. В. зазначає, що предметом спору є питання наявності чи відсутності підстав для стягнення заборгованості за угодою від 05 жовтня 2018 року № НОМЕР_8 про додаткову винагороду приватного виконавця.

Суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині рішення не зазначив повний текст пункту 6.1.10 угоди від 05 жовтня 2018 року.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції не взяв до уваги пункт 6.1.10, а саме, що у разі відмови замовником від угоди з підстав та в порядку, передбачених цим пунктом, замовник здійснює оплату вартості фактично наданих послуг виконавцем до моменту отримання виконавцем письмового повідомлення замовника про відмову від цієї угоди.

Також, заявник не погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що позивач повинен укладати додаткові угоди, які передбачені пунктом 11.7 угоди від 05 жовтня 2018 року, якими було б узгоджено вартість послуг виконавця, строки та порядок їх оплати по кожному виконавчому провадженню, оскільки пунктом 6.1.10 угоди передбачено, що замовник здійснює оплату вартості фактично наданих послуг виконавцем до моменту отримання виконавцем письмового повідомлення замовника про відмову від угоди.

Порушивши частину четверту статі 265 ЦПК України, суди попередніх інстанцій порушили принцип рівності всіх учасників судового процесу виклавши у рішенні доводи та докази сторони, на користь якої прийнято рішення у справі.

В матеріалах справи є багато запитів, інформаційних довідок, вимог, постанов та інших документів, які свідчать про належне виконання угоди від 05 жовтня 2018 року № НОМЕР_8, що підтверджують належне виконання угоди. Тому приватний виконавець Говоров П. В. має право на додаткову винагороду відповідно до пункту 7.2.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір, відповідно до статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Позов обґрунтований тим, що відповідач не виконав умови угоди про додаткову винагороду приватного виконавця в частині оплати додаткової винагороди приватного виконавця у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 (боржник ОСОБА_1 ), № НОМЕР_7 (боржник ОСОБА_6 ), № НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ), № НОМЕР_4 (боржник ОСОБА_4 ), № НОМЕР_3 (боржник ОСОБА_3 ), № НОМЕР_5 (боржник ОСОБА_5 ), № НОМЕР_6 (боржник ОСОБА_7 ).

Пунктами 7.1, 11.7 укладеної між сторонами угоди унормовано необхідність укладення додатків до угоди, якими сторони повинні погодити розмір додаткової винагороди та підтвердити виконання угоди.

Угода від 05 жовтня 2018 року дійсно містить умову, а саме п. 7.2, згідного якого сторони погодили, що в разі настання обставин, за яких у зв`язку із ініціативою замовника, виконавчий документ повертається/передається виконавцем, або виконавче провадження підлягає закінченню, виконавцю в рамах виконавчого провадження сплачується додаткова винагорода, яка у відповідності до п. 7.4 становить 7,5% від вартості заставного майна(іпотечного), яка визначається банком.

Пунктом 6.1.10 угоди встановлено право замовника розірвати дану угоду на власний розсуд в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного письмового повідомлення на адресу виконавця. Угода в даному випадку вважається розірваною з моменту отримання виконавцем письмового повідомлення замовника про відмову від даної угоди або з моменту спливу 10-ти календарних днів з моменту направлення замовником виконавцю письмового повідомлення про відмову замовника від даної угоди, в залежності від того, яка із зазначених обставин настане раніше.

Суд апеляційної інстанції встановив, що виконавчі провадження НОМЕР_4 (боржник ОСОБА_4 ) та НОМЕР_5 (боржник ОСОБА_5 ) були закінчені, у зв`язку із тим, що суми коштів, яка надійшли від реалізації предмета іпотеки було недостатньо для задоволення вимог стягувача.

Враховуючи відсутність за вказаними виконавчими провадженнями додаткових угод, якими було б узгоджено додаткову винагороду виконавця, підстави для визначення додаткової винагороди виконавця та її стягнення відсутні.

Заяви про повернення виконавчих документів були надіслані банком за виконавчими провадженнями: № НОМЕР_1 (боржник ОСОБА_1 ) - 18 червня 2019 року, НОМЕР_7 (боржник ОСОБА_6 ) - 24 січня 2019 року, № НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ) - 20 червня 2019 року, № НОМЕР_3 (боржник ОСОБА_3 ) - 18 червня 2019 року, № НОМЕР_6 (боржник ОСОБА_7 ) - 06 лютого 2019 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що боржники ОСОБА_7 (виконавче провадження № НОМЕР_6) та ОСОБА_6 (виконавче провадження № НОМЕР_7) не мали заставного(іпотечного) майна, а тому до послуг, наданих в межах вказаних виконавчих проваджень, неможливо застосувати п. 7.4 угоди, оскільки неможливо здійснити розрахунок додаткової винагороди, який має здійснюватись відповідно до вартості іпотечного майна.

Заяви про повернення виконавчих документів в межах виконавчих проваджень: № НОМЕР_1 (боржник ОСОБА_1 ), НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ), № НОМЕР_3 (боржник ОСОБА_3 ), були надіслані банком вже після розірвання угоди від 05 жовтня 2018 року, а тому доводи щодо необхідності сплати відповідачем додаткової винагороди на підставі п. 7.2 та п. 7.4 є необґрунтованими.

Отже, враховуючи вищевказані обставини, відсутні правові підстави для стягнення спірних сум із відповідача.

Верховний Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що угода від 05 жовтня 2018 року, згідно з якою приватний виконавець Говоров П. В. просить стягнути заборгованість, спрямована на оплату додаткової винагороди, яка є результатом виконання рішень судів, за умови, що такі заходи призвели до повного чи часткового виконання рішень.

Практика Верховного Суду, на яку посилається заявник, не може бути застосована під час перегляду справи № 752/22903/19, оскільки висновки у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2014 року у справі № 2-1383/2010, провадження № 14-308цс18, викладені щодо загального застосування норм матеріального права, а саме щодо обов`язковості виконання умов договору.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19, провадження № К/9901/29379/19 не є застосовними до справи, яка переглядається, оскільки зроблені за інших фактичних обставин.

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції не застосував повністю пункт 6.1.10 Угоди від 05 жовтня 2018 року щодо оплати фактично наданих послуг у кожному конкретному виконавчому провадженні Верховний Суд не бере до уваги, оскільки оплата за фактично надані послуги входить до основної винагороди приватного виконавця, яка передбачена за вчинення ним дій у виконавчому провадженні, а метою угоди, укладеної між приватним виконавцем та банком, було нарахування додаткової винагороди у разі виконання судових рішень.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, зазначена приватним виконавцем Говоровим П. В. у касаційній скарзі, не підтвердилася.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

Висновки

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, подану адвокатом Колядою Анатолієм Миколайовичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі за позовом приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича до Акціонерного товариства «Сенс-Банк» про стягнення заборгованості за договором про надання послуг відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко