провадження № 22-ц/824/8964/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 жовтня 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 30 січня 2018 року у розмірі 200 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 30 січня 2018 року. Банком на підставі договору було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 200 000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Натомість, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості. Позивач просить стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2023 рокупозов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що підпис на даній Анкеті-заяві виконано не ним, а ймовірно іншою особою. Вказує, що не надавав згоди та волевиявлення на підвищення йому кредитного ліміту до 200 000 грн., а так як відповідач користувався карткою ще задовго до цього, то навіть не звернув уваги на певний рух коштів, доки не отримав зазначену позову заяву. У судовому засіданні представник відповідача зверталась до суду з клопотанням про витребування у позивача доказів. Вказані клопотання були задоволенні судом, однак, представник позивача не надав витребувані судом докази, посилаючись на те, що вказані докази наявні тільки в електронному вигляді та надати їх суду представник позивача не має можливості. Внаслідок того, що позивачем не було надано оригінали витребуваних судом доказів, проведення судової експертизи стало не можливим. При цьому, відповідач візуально бачить, що підпис не його та стверджує, що він не підписував Анкету-заяву та не надавав згоду на зміну кредитного ліміту та не мав такого волевиявлення. Також, з наданих позивачем матеріалів вбачається, що будь-які докази того, що ОСОБА_1 дійсно ознайомлений та погоджувався зі зміною умов та правил надання банківських послуг, згідно яких відповідач зобов`язаний повернути кредитні кошти, та згідно яких нараховуються відсотки, пеня, тощо - відсутні. Крім того, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, що цей договір дійсно укладений з відповідачем та, що саме ці Умови мались на увазі, якби дійсно заява була б підписана позичальником. Такий правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі №712/918/14-ц (провадження 6-2462цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 521/8743/14-ц (провадження 6-2320цс16). ОСОБА_1 також вказує, що банк не повідомляв його ніяким чином про зміну умов кредитного договору, зміну кредитного ліміту, що вважає є істотною умовою договору, а тому відповідно і не звертався до позивача з повідомленням про незгоду з внесенням змін. Вказує, що не отримував ні письмового, ні електронного повідомлення від позивача про зміну кредитного ліміту та продовжував користуватись карткою банку, вважаючи, що встановлений кредитний ліміт становить 50 000 грн., але аж ніяк не 200 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» вказує про те, що 30 січня 2018 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг. На виконання умов договору АТ КБ «Приватбанк» видав, а ОСОБА_1 отримав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 . З моменту підписання клієнтом анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, він отримує можливість користуватися усіма послугами та сервісами, які надає банк. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, а також щодо посилання відповідача на те, що він не користувався кредитними коштами, позивач вказує наступне. Умовами договору визначено (п. 2.1.1.2.3.), що Банк має право в будь-який момент збільшити зменшити або анулювати кредит. Пунктом 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження. На підтвердження саме факту отримання відповідачем кредитних коштів, АТ КБ «Приватбанк» надав виписку за договором №б/н за період 01 січня 2018 року по 24 лютого 2020 року по рахунку ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 31 січня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.9).

Як вбачається з довідки АТ КБ «Приват Банк», про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 відбулись наступні зміни кредитного ліміту: 25 січня 2018 року - встановлення кредитного ліміту, кредитний ліміт - 0 грн.; 30 січня 2018 року - збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт - 140 000 грн.; 26 квітня 2018 року - збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт - 200 000 грн.; 16 січня 2020 року - зменшення кредитного ліміту, кредитний ліміт - 0 грн. (а.с. 95).

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 30 січня 2018 року станом на 20 жовтня 2019 року складає 200 000 грн. (заборгованість за кредитом) (а.с. 5-8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що відповідач отримав кредитні кошти на картковий рахунок.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, виписку за договором № б/н від 30 січня 2018 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку з номерами виданих карток, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх обґрунтованість.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 вказує на те, підпис на даній Анкеті-заяві виконано не ним, а ймовірно іншою особою. Оскільки позивачем не було надано оригінали витребуваних судом доказів, проведення судової експертизи стало неможливим. При цьому, відповідач візуально бачить, що підпис не його та стверджує, що не надавав згоди та волевиявлення на підвищення йому кредитного ліміту до 200 000 грн.

Однак, зазначені доводи не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі відповідач не заперечує отримання ним кредитної картки та користування нею, вказуючи про те, що не помітив, що на ній встановлено кредитний ліміт не 50 000 грн., а 200 000 грн. Відтак, відповідач визнає факт користування ним кредитними коштами банку. Крім того, відповідач не міг не знати, що у нього відсутні його кошти в обсязі, які він використовує.

У той же час, позивачем до позовної заяви додано виписку по картковому рахунку.

Апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому, згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки - це рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки.

Зазначені висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 в якій зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Таким чином, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за якою обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, зокрема, відповідно до наданого розрахунку заборгованості, де вказано, що заборгованість за тілом кредиту становить - 200 000 грн., підтверджують заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом.

Посилання відповідача на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що він дійсно ознайомлений та погоджувався зі зміною Умов та правил надання банківських послуг, згідно яких відповідач зобов`язаний повернути кредитні кошти, та згідно яких нараховуються відсотки, пеня, тощо, а також на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі №712/918/14-ц (провадження 6-2462цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 521/8743/14-ц (провадження 6-2320цс16), апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки у даній справі банк не заявляв вимогу про стягнення відсотків та пені, а лише просив стягнути заборгованість за тілом кредиту.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з позичальника на користь позивача заборгованості за тілом кредиту відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.