Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді -Слободянюк А.В.,

за участі секретаря -Бовкун М.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

позивача - ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Захарової О.О.,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про позбавлення її батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей. Позивачі просять суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей аліменти у твердій грошовій сумі по 5 500,00 грн. на кожну дитину.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 05 серпня 2006 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Від шлюбу народились діти: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

У позові вказується, що батьки відповідача ОСОБА_3 проживають на тимчасово окупованій території м. Донецьк, куди вона постійно їздила; поверталась знервованою та шантажувала ОСОБА_1 , що забере дітей і поїде туди жити. Відповідачка навіть шантажувала дітей, що у випадку, якщо вони не поїдуть з нею у м. Донецьк, вона скоїть самогубство. Внаслідок маніпулювання з боку позивачки, з початку вересня 2019 року до 18 листопада 2019 року донька ОСОБА_7 проживала з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . У цей же період часу відповідачка возила доньку до дідуся і бабусі на тимчасово окуповану територію м. Донецька. За період поживання доньки з матір`ю їй заборонялось спілкуватися з батьком. Разом з тим, син ОСОБА_6 весь час проживав з позивачем і перебував на його утриманні. ІНФОРМАЦІЯ_3 донька ОСОБА_7 звернулась до батька, вказуючи, що зазнала насилля та психологічного тиску з боку матері, бабусі і просила позивача забрати її до себе. Позивач вказує, що потім діти до березня 2020 року проживали з батьком, який активно займався їх розвитком та навчанням: діти додатково займались англійською мовою, ОСОБА_7 займалась спортивними бальними танцями. Позивач інтенсивно займався здоров`ям дітей, зокрема забезпечував вартісне лікування доньки у стоматологічній клініці. З кінця червня 2020 року до середини березня 2021 року ОСОБА_7 знову проживала разом з матір`ю, оскільки дівчинка знову пожаліла матір - відповідачка плакала та говорила, що дуже скучила за донькою. Під час проживання ОСОБА_7 з матір`ю, остання не займалась дитиною, колом її спілкування були подруги матері, що порушувало нормальний навчальний процес дитини, збивався графік сну дитини. За період приживання доньки з матір`ю, відповідач в таємниці від батька віддала ОСОБА_7 на 5 днів на проживання в іншу сім`ю, вона декілька разів відвозила дитину у село до далеких родичів, де вона перебувала без нагляду дорослих, та навіть одного разу сама поверталась у автобусі додому. З 12 березня 2021 року ОСОБА_7 проживає з батьком. Щодо старшого сина ОСОБА_6 , то матір за три роки не виявляла бажання взяти його до себе, не цікавилась станом його здоров`я, успіхами у навчанні, соціальним життям. Діти проживають з позивачем у трикімнатні квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , квартира належить на праві власності матері позивача ОСОБА_1 . У квартирі наявні всі належні умови для проживання дітей. З березня 2021 року мати дітей не приймає участі у вихованні, не спілкується з дітьми, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям, побутом, не надає матеріальної допомоги. На початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, відповідачка повідомила, що вона виїхала з Києва, не запропонувавши виїхати дітям. За зверненням позивача ОСОБА_1 , спеціалістом - психологом було проведено психологічне обстеження дітей, яким було встановлено, зокрема, що зі слів доньки ОСОБА_7 , у неї зберігся високий рівень страху, вона матері не боїться, але підтримувати контакт з матір`ю не бажає. На момент обстеження син ОСОБА_6 , вказував, що у нього у контакті з матір`ю присутній рівень стресу, тривоги, він не вірить словам матері, відчуває її байдужість до нього і сестри, бажає уникати будь-які контакти з матір`ю. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей матір`ю, свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2022 року зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо відповідача ОСОБА_3 (т.1 а.с.178,179).

Ухвалою суду від 22 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання (т.1 а.с. 184-186).

Ухвалою суду від 24 січня 2023 року задоволено клопотання представника позивача - ОСОБА_8 та витребувано інформацію від Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Державної прикордонної служби України, Приватного акціонерного товариства «ВФ України» (Vodafone), витребувано у Органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації письмовий висновок щодо розв`язання спору (т.3 а.с.174,176).

Ухвалою суду від 29 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (т.4 а.66,67).

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, в якій вказує наступне. Позивач ОСОБА_1 , починаючи з 2015 року, здійснював психологічне, економічне насильство по відношенню до неї та дітей, вона довгий час не наважувалась звертатись до відповідних органів за захистом. Вказує, що у вересні 2019 року її колишній чоловік - позивач ОСОБА_1 вигнав її з дому, де вони проживали разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_2 , забрав дітей, контролював кожен їх крок, налаштував дітей проти неї, постійно принижує її перед дітьми, заборонив дітям спілкуватись з позивачем та її родичами. ОСОБА_3 зазначає, що позивач залякував дітей, повністю дистанціював її від дітей. Пояснювала, що сторони перебували у шлюбі з 2006 року, після одруження проживали у бабусі відповідачки у м. Донецьк. Після народження сина у 2007 році, у позивача змінилось відношення до неї, він ігнорував дитину, що було причиною переїзду з дитиною до батьків відповідачки. З 2008 року сторони почали проживати разом. Після активних бойових дій у м. Донецьку сторони з дітьми виїхали до Криму, наприкінці 2014 року переїхали до м. Києва, де позивач придбав квартиру, яка була оформлена на його матір - ОСОБА_9 . Відповідачка вказує, що після одруження та народження дітей вона весь час присвятила їх вихованню, не працювала. Після переїзду до м. Києва позивач ОСОБА_1 повідомив, що він не буде утримувати її та дітей, і вона має влаштуватись на роботу, після того як вона знайшла роботу, працювала до пізнього вечора щоб забезпечити себе та дітей. На протязі 2014-2015 років вона часто їздила до батьків у Донецьк, перевозила звідти речі сім`ї, у її відсутність, як розказувала про це донька, позивач дітям розповідав, що їм без мами краще, вона незрозуміло де, кидає дітей, хоче їх вивезти у Донецьк. Відповідачка вказує, що у 2019 році позивач ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю вигнав її з дому, вона забрала доньку, син відмовився їхати від батька, оскільки останній вже налаштував сина проти неї. Відповідач з донькою ОСОБА_7 проживали у знайомих у м. Борисполі, у той час позивач з донькою не спілкувався, та вже у листопаді 2019 року він забрав доньку. Позивач контролював дітей, не дозволяв їм спілкуватися з мамою. Вказує, що вона намагалась спілкуватися з дітьми за місцем їх навчання у школі. Позивач заявляв, що зустрічі з дітьми будуть під його контролем і тоді, коли йому буде зручно. Після розірвання шлюбу у 2020 року сторони домовились, що син буде проживати з батьком, а донька - з мамою. Після відвідування батька на день народження сина у березні 2021 року, доньку до відповідачки не пустили; донька написала їй повідомлення з проханням віддати її речі, оскільки вона буде жити у батька. Відповідач вказує, що у м. Києві не могла орендувати квартиру через брак коштів, тому переїхала у м. Ірпінь. 24 лютого 2022 року після обстрілів, стало очевидним, що треба виїжджати, запропонувала дітям їхати з нею, проте вони залишились з батьком; будинок, де вона орендувала помешкання, було пошкоджено, із знайомою вони евакуювалась у Польщу. Відповідачка зазначає, що позивач безпідставно звинувачує її у застосуванні до дітей психологічного, економічного насильства, такого з її боку не відбувалось. Позивач продовжує забороняти спілкування з дітьми. Відповідачка зазначає, що у класного керівника сина ОСОБА_10 вона цікавилась його навчанням, намагалась з ним спілкуватися і в школі, і на території будинку, де він проживає, але він відходив і тікав, на пропозицію поїхати з неї до знайомих не погоджувався. ОСОБА_3 зазначає, що ніколи не шантажувала дітей самогубством. У відзиві вказується, що цей позов є актом психологічного та економічного насильства проти неї, просить відмовити у позові. З приводу аліментів вказує, що вона не відмовляється від сплати аліментів на своїх дітей, проте просить при визначенні розміру аліментів врахувати її складний фінансовий та матеріальний стан, надаючи довідку про доходи та договір оренди квартири. Заявлена у позові сума аліментів, зокрема 5 500,00 грн. на кожну дитину, не підтверджується реальними витратами та належними доказами (т.2 а.с. 1-20).

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Захаровою О.О. подано відповідь на відзив на позов, у якому наводяться доводи позовної заяви. Не заперечується, що донька ОСОБА_7 була прив`язана до матері, що донька неодноразово змінювала думку відносно того, з ким з батьків проживати, час від часу проживала то з батьком, то з матір`ю. Позивач не виганяв ОСОБА_3 з квартири, в якій вони проживали разом і яка належить його матері, відповідачка сама забрала свої речі і пішла з дому, син самостійно вирішив проживати з батьком. Донька з вересня 2019 року до березня 2021 року проживала час від часу і з батьком і з матір`ю. З березня 2021 року діти проживають з батьком, утримання, піклування дітьми повністю здійснює батько. З березня 2021 року відповідачка дітьми не цікавилась: ні їхнім здоров`ям, ні навчанням, їхньою безпекою - після 24 лютого 2022 року; заперечується, що відповідачка пропонувала дітям виїхати з нею за кордон. Донька, проживаючи з матір`ю, у листопаді 2019 року звернулась до батька з проханням забрати її від матері. Після повернення з країн ЄС до України влітку 2022 року, ОСОБА_3 не здійснила жодної спроби спілкування чи зустрічі з дітьми, не надає матеріальної допомоги. Сторона відповідача ОСОБА_1 , вважає доводи, наведені відповідачкою у відзиві на позов необґрунтованими і такими, що не відповідають дійсності (т.3 а.с.24-37).

Позивач ОСОБА_2 подав відповідь на відзив на позовну заяву, у якому вказує про свої успіхі у навчанні, проте матір цього не розуміє, оскільки востаннє мати спілкувалась з ним коли йому було 12 років. Пояснює, що йому з сестрою батько не забороняє спілкуватись з відповідачем. Вказує, що 24 лютого 2022 року мати зателефонувала йому, але не пропонувала евакуюватись чи виїжджати з Києва, залякувала, що у м. Києві будуть жахливі воєнні дії. ОСОБА_2 вказує, що вони з сестрою були обурені, коли побачили фотографії матері з Польщі, Франції. Порадившись з батьком, у нього виникло бажання подати позов про позбавлення матері батьківських прав відносно нього. Вказує, що мати шантажувала їх самогубством, ніякої фінансової допомоги вона не надає (т.3 а.с.39-41).

У заяві третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації від 12 грудня 2022 року просила справу розглянути без її участі (т.1 а.с.211-212).

Позивач ОСОБА_1 , допитаний в судовому засіданні також в якості свідка, підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та додатково пояснив суду, що з відповідачкою перестали жити з літа 2019 року, як з`ясувалось згодом, вона періодично виїздила до окупованого м. Донецьк, де проживають її родичи, які активно співпрацюють з окупаційними органами влади. Після таких поїздок відповідач приїздила знервована, намагалась шантажувати дітей, погрожуючи, що скоїть самогубство, якщо вони не поїдуть із нею до м. Донецьк. Після чого донька ОСОБА_7 , якій на той час було 8 років, погодилась жити із матір`ю. Після припинення шлюбних відносин донька ОСОБА_7 тричі жила у матері: з вересня по листопад 2019 року, з березня по початок травня 2020 року та з кінця червня 2020 року по березень 2021 року. Перед тим, як ОСОБА_7 переїздила до матері, остання підбурювала доньку, щоб вона робила провокативні ситуації вдома та могла переїхати до мами. Мати, у свою чергу, могла полишати дівчинку на знайомих, сама їздила до родичів на окуповану територію; без відома батька відвезла її до села, дитина сама поверталась потім додому, у селі сама могла ходити на річку, що є дуже небезпечним без присутності дорослих. Коли дівчинка жила із матір`ю, батько не міг бачитись з донькою, спілкувались телефоном, батько бачив дитину у школі лише. Коли ОСОБА_7 повідомила батькові, що мати застосовує до неї фізичне насильство, батько приїхав та забрав доньку до себе. Пояснював, що відповідач потайки записує розмови з дітьми у школі, а також з іншими особами. Зокрема, не попередивши, записала розмову батька з донькою, де він розмовляв з донькою емоційно через те, що відповідач негативно впливає на доньку, при тому, що запис цей є неповним та обрізаним. Крім того, відповідач могла приходити у школу, вчиняти там істерики; у житловому комплексі, де живе позивач ОСОБА_1 з дітьми, відповідач також влаштувала провокацію, викликавши охорону та звинувативши батька у фізичному насильстві над сином ОСОБА_6 . ОСОБА_11 відповідач, після того, як поїхала з дому, не цікавилась, ніколи до нього не приходила, телефонувала вкрай рідко, з березня 2020 року ОСОБА_6 остаточно став не цікавий відповідачу. Матеріально відповідач взагалі не приймала участь у житті дітей. З ініціативи дітей ОСОБА_1 у 2022 році подав до суду позов про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період. Після повномасштабного вторгнення військ РФ на територію України, відповідач зателефонувала сину, повідомила, що вона виїжджає з країни, проте дітям вона не запропонувала поїхати з нею, залишивши їх у небезпеці. Будучи за кордоном, мати робила світлини зі своїх подорожей, робила пости у соціальних мережах з цього приводу, коментувала світлини своїх родичів, які є колаборантами, вказуючи: « ОСОБА_12 семья - моя крепость». При цьому дітям не дзвонила, не писала, не вітала із днями народження, новорічними святами, тощо. Після такої поведінки діти самі звернулись до батька з проханням подати позов до суду та позбавити матір батьківських прав. Лише після ініціювання судового спору, мати стала звертатись до різних інстанцій, таких як Міський цент дитини, служба у справах дітей та сім`ї щодо дослідження психологічного стану дітей, проведення з ними відповідної роботи, встановлення графіку побачень з ними. Проте діти не хочуть бачитись з матір`ю, спілкуватись з нею. Відповідач стала писати скарги у поліцію, на засіданні комісії у служби у справах дітей та сім`ї вчинила скандал, не змогла пояснити як вона піклується дітьми та допомагає їм. Гроші відповідач ОСОБА_3 почала перераховувати дітям на пошту лише після засідання комісії, проте з ініціативи дітей гроші вирішили зараз не отримувати, оскільки сума замала, вирішили їх взяти у відповідача лише після рішення суду, який визначить остаточний розмір аліментів. Пояснив, що відповідач не знала про те, що діти змінили школу через те, що відповідач заблокувала його у соціальних мережах, а по телефону сторони також не спілкуються.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та додатково пояснила суду, що вона особисто знає дітей, звернутись до суду це було їх особисте бажання. З 12 березня 2021 року відповідач самоусунулась від виховання та піклування дітьми, після 24 лютого 2022 року залишила їх у небезпеці. Всі спроби налагодити контакт з дітьми стала вчиняти лише після проведення засідання комісії служби у справах дітей та сім`ї, проте діти вже не хочуть спілкуватись із матір`ю. У дітей накопичилась образа на матір, після того, як вони побачили світлини матері у соціальній мережі її подорожей, відношення до родичів у м. Донецьк. Нехтування своїми батьківськими обов`язками вплинуло на психологічний стан дітей. Сума, яку намагається відповідач перерахувати дітям, є недостатньою для їх утримання, та відповідач, на думку представника, приховує розмір своїх доходів.

Позивач ОСОБА_2 підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позбавити відповідача батьківських прав та додатково пояснив суду, що коли батьки ще жили разом, мати часто їздила до м. Донецьк, поверталась звідти знервованою, у 2018 році насильно його та сестру ОСОБА_7 повезла до родичів у м. Донецьк, там йому не сподобалось. Дружніх відносин у нього з мамою не було, можливо у ранньому віці. Вона часто сварила його за домашні завдання, одного разу виставила його за двері. Потім мати почала шантажувати, що вчинить самогубство, через це ОСОБА_13 погодилась поїхати жити з мамою. Мати про дітей піклувалась погано, могла вживати алкоголь, коли батько був у відрядженнях, могла приготувати лише вівсянку, тоді приїжджала бабуся та допомагала готувати. Коли мати приходила до школи, там плакала, казала, що сумує за дітьми, проте розмови з сестрою вона записувала, їй позивач не вірить. При цьому до нього мати не підходила, не цікавилась ним. Позивач ОСОБА_2 має багато досягнень у школі, у цьому допомагає йому лише батько. Батько ніколи не говорив нічого поганого про матір, не забороняє їй спілкуватись з дітьми. За 4 роки мати подарувала йому лише 3 000,00 грн., це було на свята. Мати, будучи у м. Бориспіль на початку війни (24 лютого 2022 року) подзвонила йому, була у гарному настрої, попросила передати батькові вітання, з собою дітей не покликала. Вже через соціальну мережу бачив, як вона весело проводить час за кордоном, проте жодного разу мати до дітей не подзвонила, не цікавилась їх долею після ракетних обстрілів м. Києва, після цього вони з батьком вирішили звернутись до суду. Перед судовим засіданням мати з ними навіть не віталась, після того, як комісія, на якій вона вчинила скандал, винесла висновок про доцільність позбавлення її батьківських прав, вирішила що йому з сестрою необхідна психологічна допомога, в якій вони не мають потреби. Гроші від матері позивач та сестра ОСОБА_7 просили батька не брати, оскільки це мала сума.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 , допитана також в якості свідка, проти позбавлення батьківських прав категорично заперечувала, пояснювала, що дуже любить дітей та ніколи від них не відмовиться, їй прикро, що зараз вона бачить дітей тільки під час судових засідань, що вони налаштовані негативно проти неї. Позивач психологічно тисне на дітей, налаштовує їх проти матері. Вказувала, що після одруження вона повністю присвятила себе сім`ї: займалась дітьми, їх вихованням, влаштовувала їх до садочку, курсів раннього розвитку, школи, допомагала з навчанням. У судовому засіданні показувала дитячі поробки, дитячі листи, які зберігає у себе. У 2015 році після переїзду до м. Києва, вимушена була влаштуватись на роботу, оскільки коштів на сім`ю не вистачало, до цього їм допомагали матеріально її родичі. Відповідач працювала в м. Бровари, намагалась поєднувати роботу з вихованням дітей, час на сім`ю був тільки після роботи, позивачу ОСОБА_1 це не подобалось, бо на ньому стало більше турбот про сім`ю. Він почав налаштовувати дітей проти відповідача, казав, що мама всі кошти витрачає на себе, що вона не займається дітьми, перекручував її слова. 05 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 вигнав її та доньку з дому, їх прихистили знайомі відповідача, потім із житлом допомогло керівництво відповідача на роботі, згодом відповідач почала винаймати житло з початку у м. Києві, а потім через складне матеріальне становище у м. Ірпінь. У 2019-2021 роках ОСОБА_7 періодично жила з відповідачем, коли дівчинка жила з мамою, вона ніколи не налаштовувала дитину проти батька. У цей період з матір`ю у доньки були дуже близькі стосунки, про що свідчить переписка з дитиною у месенджерах за 2020-2021 року. Коли ОСОБА_7 жила з мамою, відповідач брала її до своїх друзів, з якими вона добре спілкувалась. Під час своїх відряджень, відповідач залишала доньку у друзів, у яких були діти, та друзі, у свою чергу, також залишали своїх дітей у відповідача, вони добре товаришували із ОСОБА_7 . З донькою часто їздили на ферму за місто, була поїздка до м. Одеса. Категорично заперечувала, що вживала алкоголь, коли жила з дітьми, пояснювала, що ніколи не піднімала руку на дітей, не виражалась нецензурною лексикою по відношенню до дітей. Коли приходила у школу до дітей, могла бути емоційною до дітей, плакала, бо діти були вже налаштовані проти неї. Після введення карантину до школи перестали пускати дорослих, відповідач вже не могла приходити до дітей, крім того вони вже були налаштовані агресивно проти неї. Весь цей час відповідач намагалась поспілкуватись з сином, проте він постійно тікав від матері. Відповідач спілкувалась з класним керівником ОСОБА_6 та була обізнана про його успіхи у школі. Коли ОСОБА_7 жила з відповідачем, вона повністю утримувала дитину, батько лише сплачував додаткові заняття дівчинки; кошти, які отримував на доньку як ВПО відповідачці не передавав, не допомагав з орендою житла. Натомість позивач ОСОБА_1 повністю забезпечував сина ОСОБА_6 . Потім відповідач купувала дітям шкільне приладдя, інші речі, точну суму не пам`ятає; чеки не зберігала, оскільки не знала, що це колись потрібно буде доводити. Відповідач також відкрила банківську картку та надала її сину ОСОБА_6 , для надсилання туди коштів на їх потреби, туди ж надсилала кошти, які отримувала як внутрішньо переміщена особа. Хотіла відкрити рахунок на ім`я сина, проте без його присутності не можливо відкрити рахунок у банку. У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 забрав документи дітей зі школи та перевів дітей до інших шкіл, про це вона випадково дізналась від знайомих. Діти зараз відсторонені від матері, оскільки бояться реакції батька. Батько заборонив дітям спілкуватись з матір`ю, перешкоджав спілкуванню дітей з відповідачем. На той час відповідач не знала куди звертатись за допомогою, наразі вона працює з психологом, звертається до різних соціальних служб щоб налагодити контакт з дітьми. З приводу подій 24 лютого 2022 року пояснювала, що говорила із сином зранку по телефону, коли поїхала із м. Ірпінь; розмова була недовга, відповідач запропонувала забрати дітей, ОСОБА_6 сказав, що він залишиться з батьком та діти нікуди не поїдуть. У цей час відповідачці подзвонила подруга та запропонувала поїхати до Польщі: фірма, де працювала подруга, організовувала виїзд, всі поїздки потім були за рахунок фірми та по робочим питанням. У цей час не дзвонила дітям оскільки боялась реакції батька та реакції дітей; всю інформацію про дітей дізнавалась через сусідів та знайомих; дітей у соціальних мережах не блокувала. Повернулась до України у червні 2022 року, коли стало безпечніше, її будинок, де вона винаймала раніше житло, був частково пошкоджений. Також пояснювала, що почала надсилати грошові кошти дітям уже після даного судового розгляду, оскільки їй пояснили як правильно фіксувати такі перерахування. Вважала, що 1 400,00 грн. не достатньо для утримання дитини, також просила при встановленні розміру аліментів врахувати її матеріальне становище, що її заробітна плата становить 12 000,00 грн. та відповідач знімає житло.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позов є штучно створеним, у який втягнутий неповнолітній син, що зневажливо ставиться до матері через підбурювання батька. Після того, як відповідач у 2015 році пішла на роботу, у родині виникли конфлікти, оскільки позивач ОСОБА_1 вважав, що відповідач стала менше приділяти увагу сім`ї через роботу. Батько ніяким чином не допомагав матері знайти спільну мову з дітьми, а навпаки - налаштовує їх проти матері. Сторона відповідача надала інформаційну довідку щодо ставлення матері до дітей, де було встановлено, що у відповідача була психологічна травма після шлюбу, відповідач довгий час працює з психологом, наразі подала до суду позов про встановлення графіку зустрічей з дітьми. Сторона позивача відмовляється йти на контакт з відповідачем, щоб допомогти пропрацювати проблемні моменти з дітьми у присутності психолога, про що повідомила служба у справах дітей та сім`ї. Вирішуючи питання позбавлення батьківських прав, необхідно розбиратись у причинах відсутності спілкування матері з дітьми, якими є психологічне насилля, тиск, культивування зневажливого ставлення до матері з боку батька. Інтереси дітей є пріоритетними, їх думка повинна враховуватись, однак вона не може бути основною підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки до 18 років вони є дітьми, які мають нестабільну психіку, за них відповідають батьки. Висновок органу опіки та піклування є неповним, в ньому не вказані підстави для складання такого висновку; на засіданні комісії було відмовлено у прийнятті документів від відповідача, заслухані були лише позивач з дітьми, на заслуховування позиції матері було витрачено декілька хвилин через повітряну тривогу, що порушило її права як матері, а також права дітей, яких безпідставно позбавляють матері. Відповідач наразі відправляє кошти у тому розмірі, який має можливість направляти, оскілки вона орендує житло та половина заробітної плати йде на сплату оренди.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача, ОСОБА_14 суду показала, що вона є класним керівником ОСОБА_6 , знайома з його батьком ОСОБА_15 . ОСОБА_6 є кращим учнем гімназії, має гарні відносини з однокласниками, його поважають у класі, він є переможцем багатьох олімпіад. Матір ОСОБА_6 дзвонила свідку один раз та просила сприяти у спілкуванні з дітьми, проте свідок не уповноважений організовувати такі зустрічі. Перешкоди у спілкуванні матері з дітьми свідок, у свою чергу, не чинила. З батьками свідок здебільш спілкується у чаті. ОСОБА_6 розповідав свідку про судовий розгляд, що він був здивований поведінкою матері, проте свідок самостійно такі теми з дитиною не піднімала.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача, ОСОБА_16 суду показала, що вона є вчителем математика та інформатики ОСОБА_6 , та класним керівником ОСОБА_7 . ОСОБА_7 у минулому році прийшла до гімназії, на батьківських зборах свідок познайомилась із батьком ОСОБА_15 . При заповненні інформації про дітей були вказані анкетні дані батька, та прізвище, ім`я, по батькові матері. У лютому 2023 році директор гімназії попередив, що буде дзвонити мати дівчинки. Коли вона подзвонила, то цікавилась успіхами ОСОБА_7 , дзвонила три рази; домовились, що матір буде періодично дзвонити вчителю. Повідомила, що у гімназію сторонніх осіб не пускають, вчитель може спускатись до батьків за дзвінком охорони.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача, ОСОБА_17 суду показав, що він є директором гімназії, де вчяться діти. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є старанним та вихованими учнями, ОСОБА_6 приймає участь в усіх шкільних заходах. Коли свідок побачив ОСОБА_6 у школі у пригніченому стані, то запитав про причину, ОСОБА_6 розповів, що матір не цікавиться ним, його станом. Свідок періодично бачить батька, матір дітей один раз звернулась до нього у лютому 2023 року з проханням дати контакти класних керівників дітей, надати доступ до навчальної бази дітей, просила допомогти провести роботу психологу з дітьми. Свідок надав контакти класних керівників, проте для проведення консультацій з психологом потрібна згода обох батьків, яку батько не надав. Батько дітей приніс документи про розірвання шлюбу, судові документи щодо даного процесу, при спілкуванні нічого погано про матір дітей не говорив. При спілкуванні зі свідком матір дітей надавала негативну характеристику батькові дітей.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача, ОСОБА_18 суду показала, що вона була класним керівником ОСОБА_6 з 2017 по 2022 рік, знайома з обома батьками дитини. ОСОБА_6 був чесним, добрим, розумним учнем, відмінником; брав участь в олімпіадах, у громадському житті школи. ОСОБА_6 у 7 або 8 класі повідомив, що у нього негаразди у родині, проте свідок не стала розпитувати його, бо це було некоректно у той момент. З ОСОБА_19 свідок знайома з 2017 року, вони з батьком були тричі на батьківських зборах. Всю інформацію потім свідок викладала у батьківський чат. Не пам`ятає, чи дзвонила відповідач свідку з приводу навчання сина, проте пам`ятає, що бачила ОСОБА_19 у школі декілька разів, вони ОСОБА_20 один з одним. Батько ОСОБА_6 періодично цікавився успіхами сина. Будь-яких перешкод матері щодо доступу до навчального життя сина школою не чинилось.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони відповідача, ОСОБА_21 суду показала, що вона є подругою ОСОБА_19 з 2016 року, знайома також з позивачами. Свідок приходила до сторін додому у гості, коли вони ще були у шлюбі, вони були ідеальною родиною, у них були дуже гарні діти. Після 2017 року свідок більше не бачила ОСОБА_15 . У вересні 2019 року відповідачка подзвонила свідкові близько 12 години ночі, просила її адресу, вони приїхали з донькою ОСОБА_7 уночі. Відповідач сказала, що її чоловік вигнав, що не знає куди йти, плакала. Жили у свідка приблизно два тижні: вдень ОСОБА_19 була на роботі, ОСОБА_7 - у школі, увечері разом всі збирались, готували вечерю. ОСОБА_7 з матір`ю були дуже дружніми, проводили багато спільного часу; свідок не бачила, щоб відповідач ображала або била доньку. Потім ОСОБА_19 з донькою переїхали до м.Бориспіоль. У 2021 році ОСОБА_7 пішла на день народження брата ОСОБА_6 та не повернулась. ОСОБА_6 свідок бачила лише один раз, коли була у подружжя у гостях, ОСОБА_19 розповідала про шкільні досягнення сина. Відповідач у розмовах дуже переймалась через відносини з дітьми, які наразі склались. Свідок повідомила, що разом з відповідачем та її донькою їздили до м. Одеса на день народження ОСОБА_7 , дитина була щасливою. ОСОБА_22 ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач по телефону сказала свідкові, що діти не хочуть з нею їхати, свідок вмовила ОСОБА_19 поїхати з нею у Польщу, там ОСОБА_19 допомагала компанії свідка у робочих питаннях. До м. Париж поїхати запропонувала свідок, сплатила туди дорогу. При свідкові відповідач дітям не дзвонила.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони відповідача, ОСОБА_23 суду показала, що відповідач працює у компанії, яку очолює свідок, познайомились наприкінці 2019 року. ОСОБА_19 гарний співробітник, не конфліктна. Свідок особисто знайома з донькою відповідача, під час карантину компанія працювала дистанційно, вони приїздили до свідка. ОСОБА_24 була дуже щира, відкрита, постійно обіймала маму, говорила що любить її. Коли свідок приїздила додому до відповідача, ОСОБА_7 показувала свої поробки зі школи, вони потім стояли на робочому столі ОСОБА_19 . З дівчинкою потім свідок ще інколи спілкувалась по телефону, вітала її з днем народження. Від ОСОБА_19 свідок багато чула про сина ОСОБА_6 , відповідач розповідала про те, що раніше весь свій час приділяла дітям, їх життю, навчанню. Відповідач розказувала, що ОСОБА_6 декілька разів приїздив до неї, коли вона жила у житловому комплексі у м. Києві. Для відповідача судовий розгляд є великим випробуванням. Про дітей завжди відповідач розповідала однаково, вона не розділяла дітей.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 з 05 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 881 (т. 1 а.с. 33). Від шлюбу мають двох дітей: сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 320; доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 1363( т. 1 а.с. 26,30).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року (справа № 755/8912/20) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (т.1 а.с.34-36).

За матеріалами справи сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: позивач ОСОБА_1 з 02 січня 2020 року, позивач ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_5 з 01 червня 2017 року мають фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; відповідач ОСОБА_3 з 01 червня 2017 року має фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 20, 29, 32; т.2 а.с.26).

За матеріалами справи, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка є фактичним місцем проживання позивачів та малолітньої ОСОБА_5 , належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (свідоцтво про право власності, т.1 а.с. 90).

З характеристики, виданої директором спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 31 м. Києва О.Доброханською і класним керівником К.Ярецькою від 25 серпня 2022 року № 01-16/134, встановлено, що ОСОБА_25 навчався у школі з третього до дев`ятого класу, у червні 2022 року отримав свідоцтво про базову середню освіту з відзнакою. За роки навчання ОСОБА_6 зарекомендував себе як дисциплінований учень, володіє навчальним матеріалом на високому рівні навальних досягнень, має високий загальний розвиток, здібності до вивчення предметів як гуманітарного, так і природничо-математичного циклів. ОСОБА_6 вихований, привітний, комунікабельний, з повагою ставиться до товаришів і старших себе. Батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню та освіті сина. За час навчання ОСОБА_6 у школі батько систематично цікавився навчанням, поведінкою та громадським життям сина, відвідував батьківські збори, спілкувався з класним керівником та вчителями - предметниками (т.1 а.с.42-43).

Також відповідно до характеристики, виданої директором спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 31 м. Києва О.Доброханською від 25 серпня 2022 року № 01-16/133, ОСОБА_26 навчалась у школі з першого до четвертого класу. За роки навчання зарекомендувала себе здібною, уважною, дисциплінованою, старанною ученицею. Завершила навчання в початковій школі з досягненнями високого рівня, нагороджена Похвальним листом. Після завершення навчання в початковій школі СШ № 31 м. Києва Софія була переведена до гімназії № 136 м. Києва. Переведенням доньки до іншої школи, оформленням відповідних документів займався батько (т.1 а.с. 60).

З характеристики, виданої т.в.о. директора ОСОБА_27 і класним керівником О.Єдинак від 22 серпня 2022 року, встановлено, що ОСОБА_26 навчається в гімназії № 136 м. Києва з вересня 2021 року. За час навчання виявила високий рівень здібностей, демонструє навички самостійної роботи, добре засвоює матеріал, є лідером, розсудлива і поміркована, відстоює власну думку. Дитина вихована, відкрита до спілкування. На сьогодні вихованням, забезпеченням дитини займається батько, а також самостійно приймає рішенням щодо забезпечення життєдіяльності дитини (т.1 а.с.61).

Також на підтвердження належного виховання дітей позивач ОСОБА_1 надав суду сертифікати, дипломи, похвальні листи, видані дітям за досягнення у навчанні (т.1 а.с.46-59, 62-63).

Згідно висновку спеціаліста-психолога ОСОБА_28 за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 27 вересня 2022 року № 13, на момент обстеження дітей, у обох до батька ОСОБА_1 зафіксовано сформований надійний тип прихильності, батько для дітей є значимим дорослим, який турбується про їх потреби та розвиток. До матері у дітей зафіксовано уникаючий тип прив`язаності, фігура матері є фруструючою для них, тобто такою, що викликає психоемоційну напругу і бажання дистанціюватись. На момент обстеження у ОСОБА_7 виявлено наступні зміни в емоційному стані, які виникли внаслідок її спілкування з матір`ю: рівень страху, який зберігається при згадуванні подій, високий рівень психоемоційної напруги та стресу. Період спільного проживання з матір`ю був для ОСОБА_7 травмуючим і дівчина категорично не бажає повторення даного досвіду. На момент обстеження у ОСОБА_6 виявлено наступні наслідки для його психоемоційного стану: підвищена напруга, стрес, що виникає від стосунків із матір`ю, відсутність участі матері у житті ОСОБА_6 , зацікавленості життям дитини протягом тривалого часу. Спеціаліст дійшов висновку, що з високою вірогідністю можна стверджувати, що є доцільним позбавлення батьківства в інтересах ОСОБА_5 (т.1 а.с. 35-40).

Під час судового розгляду, відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи статті 171 Сімейного кодексу України (далі - СК), судом була заслухана думка малолітньої дитини ОСОБА_5 стосовно її відносин з матір`ю та встановлено, що дівчинка не бажає спілкуватись із мамою, щоб мама навідувала її, хоче жити лише з батьком. Час, коли жили батьки разом, майже не пам`ятає: пам`ятає, що мама багато була на роботі, після роботи могла випивати, займалась тільки собою. Проте тоді вона хотіла бути з мамою, казала, що любила її. Повідомила, що вона пожаліла матір, яка погрожувала вчинити самогубство, та вирішила жити з мамою, потім декілька разів поверталась до батька жити: ОСОБА_7 святкувала день народження брата ОСОБА_6 разом із батьком, після цього дня посварилась з мамою, попросила батька її забрати, тоді мама за 15 хвилин зібрала речі дівчинки, більше ОСОБА_7 до мами не повернулась. Коли жила з мамою, остання погано піклувалась про дівчинку, могла випивати, бити. ОСОБА_29 купував батько. Мама на вихідних їздила до друзів, ОСОБА_7 відправляла у село, де їй пропонували алкоголь. Пам`ятає як разом із мамою та її подругою їздили у м. Одеса, проте ОСОБА_6 з собою не покликала. 24 лютого 2022 року мама зателефонувала їм, сказала, що у м. Києві небезпечно і що вони можуть поїхати до неї у м. Бориспіль; потім коли мама поїхала з країни, вона вже не телефонувала, не цікавилась їх життям коли місто обстрілювали та відключалось світло. Хоче, щоб маму позбавили батьківських прав, вона багато давала їй шансів, проте мама не змінюється, не піклується про неї з братом. З батьком їм добре, він не контролює їх, нічого поганого про маму не каже.

Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 13 лютого 2023 року надав висновок № 103/1026/41/3 (протокол засідання від 08 лютого 2023 року № 2), у якому з посиланням на думку дітей, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, вважає за можливе позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 ухилилась від виховання та утримання дітей. У висновку вказано, що після розлучення батьків у 2020 році, малолітня ОСОБА_7 спочатку проживала з матір`ю ОСОБА_3 , а неповнолітній ОСОБА_6 проживав з батьком, а з березня 2021 року діти постійно мешкають з батьком ОСОБА_1 , який займається їх вихованням та утриманням. На даний час батько з дітьми мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , де створено належні умови проживання, навчання та розвитку дітей. Мати ОСОБА_3 з дітьми не проживає з березня 2021 року, вихованням та утримання дітей не займається, не бере участі у фізичному, духовному розвитку дітей не займається, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям, навчанням, матеріальної допомоги не надає. На засідання Комісії були присутні неповнолітні ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які підтримали заяву батька про позбавлення батьківських прав матері, та підтвердили, що тривалий час мати з ними не спілкується, не бере участі у їх вихованні та утриманні. На засідання Комісії була присутня матір дітей ОСОБА_3 , яка заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, але будь-яких підтверджень щодо участі її у вихованні, утриманні дітей не надала. (т.3 а.с.240,241).

Відповідно до положень ст. 5 СК України, Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно з частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини (ст. 150 СК України).

Відповідно до ст.ст. 151-153, 155, 157 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 164 ЦПК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 12, 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства» , сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, разом з тим, позивачем не доведено виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав, не надано достатніх доказів злісного ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків або доказів стосовно того, що подальше спілкування матері з дітьми суперечить та шкодить інтересам дітей.

Так, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 зазначив, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Подаючи позов, позивачі посилаються на те, що відповідач не виконувала свої обов`язків з березня 2021 року, зокрема не допомагає матеріально, жодних відносин з дітьми не підтримує, не цікавиться навчанням та станом здоров`я дітей, не займається вихованням, після початку широкомасштабного вторгнення військ РФ покинула дітей, що свідчить про винне, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, ухилення від їх виконання.

Проте суд не може погодитися із зазначеним твердженням з наступних підстав. Згідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, при цьому, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 121 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Під час судових засідань судом встановлена наявність між матір`ю та батьком дітей негативних відносин, що спричинено тривалим конфліктом між колишнім подружжям і ця обставина, на думку суду, є причиною того, що відповідач не має можливості належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей.

Оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері та дітей чи батьків самих дітей може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Суд зважає на висловлене відповідачем в суді бажання бачитися, спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні, що підтверджують її намір у подальшому виконувати свої батьківські обов`язки в повному обсязі.

Про зацікавленість відповідача брати участь у житті дітей, налагоджувати стосунки з ними свідчать активні звернення ОСОБА_3 до різних органів та організацій для надання психологічної допомоги: до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Міського центру дитини, Дніпровського районного в м. Києві центру соціальних служб (т.4 а.с. 84-96).

Разом з тим, листом від 27 лютого 2023 року № 103/42-287 Дніпровський районний в м. Києві центр соціальних служб повідомив, що представник позивача ОСОБА_1 відмовилась від отримання соціальних послуг центру та необхідність у проведенні психологічної роботи з дітьми; про відсутність добровільної згоди на отримання соціальних послуг зі сторони батька, що спричиняє неможливість проведення відповідної роботи психолога з дитиною, також вказано зазначеною установою у листі від 05 липня 2023 року № 103/42-906 (т. 5 а.с. 158, т. 6 а.с. 225). Також про відсутність згоди батька дитини у проведенні психологічного обстеження дітей у Міському центрі дитини повідомлено Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у відповіді від 13 липня 2023 року № 069-069/17-53-380 (т.6 а.с. 226).

Також 16 лютого 2023 року відповідач звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про встановлення графіку зустрічей із дітьми (т. 4 а.с. 79-83).

Крім того, у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває на розгляді цивільна справа № 755/5361/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення участі матері у вихованні дітей.

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватись також на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

Як вбачається з характеристик за місцем роботи ТОВ «Фереза Груп» № 15/12 від 15 грудня 2022 року та за місцем роботи за сумісництвом ТОВ «Альтюс» № від 16 грудня 2022 року, ОСОБА_3 характеризується позитивно (т.2 а.с.31,33).

Згідно довідки ТОВ «Фереза Груп» від 19 грудня 2022 року № ФГ00-000008, ОСОБА_3 займає посаду менеджера у оптовій торгівлі, її дохід з січня до листопада 2022 року склав 158 892,37 грн. ( т.2 а.с.32).

Відповідно до довідки ТОВ «Альтюс» від 19 грудня 2022 року №4, ОСОБА_3 , працює з 10 червня 2020 року. На даний момент займає посаду Менеджер по роботі з клієнтами. Дохід за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року склав 15 848,25 грн. (т. 2 а.с.34).

Головним управлінням ДПС у м. Києві, на виконання ухвали суду від 24 січня 2023 року, надано відомості, отримані з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС України про суми виплачених доходів та утриманих податків фізичної особи, за період ІІІ кварталу 2021 по ІV квартал 2022, з яких вбачається що ОСОБА_3 має дохід у вигляді заробітної плати та додаткових благ (т. 6 а.с.76-81).

Відповідно до довідки від 01 червня 2017 №3004-22178 ОСОБА_3 взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 (т. 2, а.с.26).

ОСОБА_3 винаймає квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , та сплачує орендну плату у розмірі 7 000,00 грн. щомісячно, про що свідчить договір оренди житлового приміщення від 24 червня 2022 року (том 2 а.с.35-37).

Відповідно до довідки Київської міської наркологічної клінічної лікарні «КМНКЛ «Соціотерапія» про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психо-активних речовин № 1912-6 від 19 грудня 2022 року, відсутні протипоказання для виконання ОСОБА_3 опіки та виховання неповнолітніх дітей (т.2 а.с.28).

Як вбачається з копії Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_3 на території України станом на 22 грудня 2022 року до кримінальної відповідальності не притягувалась, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває (т.2 а.с.27).

Суд критично ставиться до тверджень сторони позивача щодо жорстокого поводження відповідача з дітьми, оскільки відсутні докази такого поводження, відсутні докази вжиття відповідачкою алкоголю у присутності дітей та вчинення фізичного насильства над ними.

Згідно інформаційної довідки про проведення психологом ОСОБА_30 психологічно-діагностичних консультацій з ОСОБА_3 від 30 грудня 2022 року № 149, результати, що має ОСОБА_3 за діагностичними методиками, відповідають середньостатистичній нормі батьківсько-дитячих стосунків, при яких діти мають належний догляд і батьки у достатній мірі задовольняють емоційні і функціональні потреби дитини. Заборона спілкування дітям з матір`ю спричиняє потужну психо-емоційну травму дитячій психіці, оскільки на несвідомому рівні дитина відчуває, що мама її зрадила; дитина (діти) може (можуть) перестати довіряти будь-кому у своєму житті (почуття довіри є однією з базових емоційних потреб існування людини). Додаткове травмування дитячій психіці спричиняє позбавлення батьків батьківських прав (тоді у дітей з`являється відчуття, що вони не потрібні взагалі нікому) (т.3 а.с.64-77).

Стороною відповідача наданий висновок експерта № 1502/23/1 від 15 лютого 2023 року за результатом проведення експертного психологічного дослідження науково-теоретичного характеру висновку спеціаліста психолога ОСОБА_28 від 27 вересня 2022 року № 13 за результатами проведення психологічного обстеження ОСОБА_5 , 2010 р.н., ОСОБА_31 , 2007 р.н. Висновок підготовлений атестованим судовим експертом за експертною спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження» (т.4 а.с. 182), кандидатом психологічних наук, доцентом ОСОБА_32 , що має вищу психологічну, юридичну освіту, стаж експертної практики з 2000 року. Метою проведення експертно-психологічного дослідження є подання замовником результатів експертно-психологічного дослідження науково-теоретичного характеру до суду, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України. За результатами експертного дослідження, судовий експерт дійшов висновку, що висновки експерта-психолога щодо результатів його проведення повинні ґрунтуватись на виявлених юридично значимих обставинах сімейного життя, що потребують психологічної оцінки, психологічному дослідженні дитини, психологічному дослідженні обох батьків, аналізу динаміки внутрішньо-сімейних стосунків і особливостей сімейного конфлікту. У проведеному психологічному обстеженні, яке викладено у висновку спеціаліста психолога ОСОБА_28 від 27 вересня 2022 року № 13 за результатами проведеного психологічного дослідження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлена повнота дослідження (достатність встановлених ознак для формулювання висновку) для встановлення особливостей сімейної ситуації, індивідуально-психологічних особливостей обох батьків, особливостей їх виховної поведінки на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини з причин вказаних у дослідницькій частині висновку. Рекомендовано проведення судово-психологічної експертизи відносно неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за діючими судовими методиками з метою встановлення, яким чином сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості обох батьків, особливості їх виховної поведінки впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя вказаних дітей (т.4 а.с. 34-59).

Суд погоджується з висновком експерта № 1502/23/1 від 15 лютого 2023 року, який є дипломованим фахівцем у галузі психологічних досліджень, відповідно до якого у проведеному психологічному обстеженні, яке викладено у висновку спеціаліста-психолога ОСОБА_28 від 27 вересня 2022 року № 13, виявлена неповнота досліджень, у тому числі щодо сімейної ситуації, індивідуальних особливостей батьків; психологом було вивчено лише неповнолітніх дітей, без батьків, а тому з огляду на висновки вказаного висновку судового експерта, судом не приймається до уваги висновок спеціаліста-психолога від 27 вересня 2022 року № 13. Крім того, спеціаліст-психолог дав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , до якого можливо дійти під час дослідження всієї сукупності юридичних фактів, з урахуванням наданими сторонами доказів, а не під час психологічного обстеження дітей.

З показань відповідача та допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_23 вбачається, що у період проживання малолітньої доньки з відповідачем, остання була турботливою мамою, яка піклувалась про задоволення потреб дитини, мала близькі теплі стосунки з дівчинкою, важко переживала відсутність спілкування з старшим сином; про зацікавленість матері у шкільному житті дітей також підтвердила свідок вчитель ОСОБА_18 . Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які є вчителями дітей, підтвердили, що познайомились із матір`ю дітей лише у 2022 році, тобто вже після звернення позивачів до суду із вказаним позовом, що також підтверджує твердження відповідача, що у цей період вона не була обізнана про життя дітей та узгоджується з поясненнями позивача ОСОБА_1 про переведення дітей до іншої школи за власним рішенням без повідомлення відповідача.

Суд, у відповідності до ч.6 ст. 19 СК України не погоджується з висновком органу опіки та піклування № 103/1026/41/3 від 13 лютого 2023 року про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_5 та вважає відповідний висновок недостатньо обґрунтованим, а тому відхиляє його, з огляду на наступне.

Так, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. На думку суду, орган опіки та піклування прийшов до передчасного висновку щодо позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до своїх дітей, при цьому не аргументував в чому полягає захист інтересів на той момент 15-ти та 12-ти річних дітей шляхом позбавлення їх матері по відношенні до них батьківських прав.

Зі змісту висновку вбачається, що орган опіки та піклування при прийнятті свого рішення обмежився лише посиланням на те, що ОСОБА_3 не надала підтверджень щодо участі її у вихованні, утримання дітей. Однак ОСОБА_3 категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Поряд з цим, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Отже, з висновку не вбачається, чи були з`ясовані причини, з яких відповідачка, бажаючи спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні, не виконувала своїх обов`язків.

Небажання дітей спілкуватись із матір`ю, що призводить до повного припинення їх побачень, само по собі не свідчить про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її волею, а складними стосунками між колишнім подружжям. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватись і приймати участь у її вихованні. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

ОСОБА_33 думка дітей не може бути єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки їх думка не завжди може відповідати їх інтересам, та може бути висловлена від впливом певних зовнішніх факторів. Психіка дитини є вразливою та легше, ніж психіка дорослих, піддається таким факторам впливу, як сімейна обстановка, навколишнє оточення, думка інших людей.

Так, у судовому засіданні судом досліджені світлини, на яких зображені відповідачка та діти; світлини зроблені у період з 2013 по 2021 роки з відпочинку дітей та відповідачки, початку навчального року дітей у школі, святкування Нового Року; містяться фото поробок та написів з щирими словами доньки до матері (т.2 а.с.46-66).

Відповідно до роздруківок листування ОСОБА_5 з матір`ю у мобільному застосунку «Viber» за 2020-2021 роки, дівчинка сумує за мамою, пише що любить маму, розповідає про свої справи; повідомляє матір, що може видалити їх листування, вести себе нахабно, оскільки про це підмовив її тато; дитина ділиться страхами, що тато дізнається, що вона на маминому боці, що тато буде сваритись на неї; ділиться з мамою намірами переїхати до неї; пише, що тато перевіряє телефон і каже не писати матері; мати просить передати привіт сину ОСОБА_6 (т.5 а.с. 26-153). Також позивачем ОСОБА_1 були надані розруківки листування ОСОБА_5 з батьком, за яким дівчинка просить батька забрати її, обговорюють з батьком як ОСОБА_7 буде переїжджати до нього; повідомляє, що її закрили, смикали за вухо (т.3 а.с. 134-143).

Також судом досліджено надані стороною відповідача аудіозаписи розмов ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_3 , які зроблені останньою у 2020 році під час відвідування дитини у школі, коли дівчинка жила окремо від матері. Так, на аудіозаписі ОСОБА_7 , плачучи, розповідає, що батько забороняє їй спілкуватись із матір`ю, оскільки боїться, що донька може щось сказати, що у суді буде використано проти нього; дитина пропонує потихеньку переписуватись з мамою щоб батько не знав, розповідає, що батько каже погане про матір. На іншому аудіозаписі дівчинка розповідає, що батько контролює її спілкування з матір`ю, на пропозицію останньої допомогти у догляду за нігтями, дівчинка відмовляється, оскільки боїться що батько може дізнатись про зустріч (т. 5 а.с. 178). Під час дослідження вказаних аудіозаписів, сторона позивача не заперечувала щодо достовірності наданих стороною відповідача записів, а тому суд приймає їх як належні та допустимі докази спілкування доньки з матір`ю. Разом з тим, сторона позивача заперечувала проти допустимості іншого доказу - аудіозапису розмови батька з донькою, на якому, як пояснював позивач під час надання своїх пояснень суду, відбулась емоційна розмова батька з донькою (т. 5 а.с. 178). Представник позивача вказувала, що позивач не давав дозволу на запис його розмов, сам аудіозапис є урізаним, відсутня інформація про пристрій, на якому було здійснено запис розмови.

За наведених обставин, суд вважає, що долучені відповідачем до матеріалів справи аудіозаписи телефонних розмов між позивачем ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_7 , з огляду на те, що стороною позивача поставлено під сумнів справжність такого запису, а також на те, що запис розмови відбувся без згоди особи, не можуть бути допустимими доказами по справі.

Також стороною позивача був наданий відеозапис, на якому позивач ОСОБА_1 у присутності дітей, повідомляючи, що дзвінок здійснюється 30 листопада 2022 року з номеру телефону позивача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 , та те, що діти не бачили та не чули відповідача з березня 2021 року, намагається безрезультатно додзвонитись до відповідача (т.3 а.с. 23).

Досліджені аудіозаписи, відеозаписи та листування у мобільних застосунках, надані сторонами, на думку суду, свідчить про важку сімейну ситуацію, яка склалась після розлучення подружжя ОСОБА_34 , заручниками якої стали діти, які були вимушені деякий час обирати бік одного з батьків, що зрештою призвело до втрати зв`язку з одним із батьків. Про маніпулювання та тиск з боку батька на дівчинку з приводу її відносин з матір`ю, на думку суду, свідчать вислови доньки ОСОБА_7 , викладені як у переписці з відповідачкою, так і в аудіозаписах, наданих відповідачкою.

Судом досліджено інформацію Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-3061/18/23 від 25 січня 2023 року щодо перетинання ОСОБА_3 державного кордону України, відповідно до якої, остання 22 червня 2022 року в`їхала на територію України через пункт пропуску «Рава-Руська» (т.3 а.с.209).

Образа дітей на матір щодо того, що після повномасштабного вторгнення військ РФ на територію України вона виїхала за кордон та не запропонувала їм поїхати разом з нею, не може бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. Внаслідок відносин, що склались між сторонами, діти залишились жити разом з батьком, який, у свою чергу, нарівні з матір`ю ніс відповідальність за прийняте ним рішення щодо місця перебування дітей за тих обставин та вирішив не покидати територію м. Києва.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дітей, їх вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дітей не бажає брати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. СК України розрізняє обов`язки батьків з виховання (стаття 150 СК України) та обов`язки батьків з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені статтями 180, 181, 185 СК України). Однією з підстав для позбавлення батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання.

Судом враховано, що відповідач ОСОБА_3 після звернення позивачів до суду, почала надсилати грошові кошти на утримання дітей (т.6 а.с. 17-27, 115-116, т. 7 а.с. 84-93). Разом з тим, як пояснив суду позивач ОСОБА_1 , він відмовляється отримувати грошові перекази від відповідачки до ухвалення судом рішення у справі, посилаючись на думку дітей. У зв`язку з цим, за поясненнями відповідача, вона відкрила депозитний рахунок, куди перераховує гроші, які повертаються від позивача ОСОБА_1 (т.7 а.с. 82, 83).

Отже, у цій справі судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, а відтак суд вважає про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав, передбачених ч.2 ст. 164 СК України, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, і допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Надані стороною позивача до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дітей, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо дітей.

Таким чином, в цій конкретній ситуації, відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав з дотриманням статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», які є надзвичайно важливими.

Оцінка «якнайкращих інтересів дитини» включає в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в цьому випадку стосовно цієї особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (пункт 1 статті 3)).

Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови:

по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною;

по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики Європейського Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

На час розгляду справи, встановлено, що неповнолітні діти проживають з батьком, ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до положення ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно з ч.1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 191 СК України закріплено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Оскільки матеріали справи не містять підтвердження досягнення між сторонами згоди щодо участі в утриманні спільних дітей на засадах рівності кожного з батьків, питання стягнення аліментів з відповідачки підлягає вирішенню в судовому порядку відповідно до ч.3 ст. 181 СК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 191 СК України.

Позивачем заявлена вимога щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5500,00 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття.

Відповідно до положення ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, встановлені у ст. 182 СК України, до яких належать стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Також законодавцем установлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Визначаючи розмір аліментів за цим позовом у твердій грошовій сумі, суд враховує матеріальне становище відповідачки, її доходи складають в середньому за місяць 11722,18 грн., з яких 7 000,00 грн. відповідач сплачує за оренду квартири, оскільки відповідач є внутрішньо переміщеною особою, а також що відповідачка є особою працездатного віку, не має тяжких захворювань, оскільки доказів на спростування зазначених обставин суду не надано.

Відповідно до чинного законодавства, яким регулюється даний вид правовідносин, утримання неповнолітніх дітей є обов`язком обох батьків, і він не може бути покладений лише на батька або матір в частині повного забезпечення життєдіяльності неповнолітньої дитини.

Мінімальний розмір аліментів в силу положень ст.182 СК України (в редакції Закону № 2037-УШ від 17 травня 2017 року) на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» встановлено з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років у розрахунку на місяць становить 2 833,00 грн.

Враховуючи всі викладені вище обставини, за результатами аналізу наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав щодо часткового задоволення вимог позивача ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів, які підлягають стягненню з матері на утримання неповнолітніх дітей сторін у розмірі 3 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно із щорічною індексацією вказаної суми відповідно до закону, до досягнення дітьми повноліття, починаючи від дня пред`явлення позову відповідно до ст. 191 СК України, а саме з 19 жовтня 2022 року.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у межах суми платежу на 1 місяць слід допустити до негайного виконання.

Згідно зі ст.ст. 133, 141 ч.6 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач ОСОБА_1 , відповідно п. 1 ч. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від його сплати судового збору при зверненні до суду з вимогою стягнення аліментів, суд, в порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, вважає необхідним, стягнути з відповідачки судовий збір в сумі 992,00 грн. в дохід держави.

Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 150, 164-169, 180, 181 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі по 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп. в дохід держави.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, адреса: м. 20160, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд.4-а, .

Суддя А.В. Слободянюк