Справа №461/6713/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2023 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Сливка І.П.
за участю: позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача Паращич В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про скасування обтяжень, -
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про скасування обтяжень.
В обгрунтування поданого позову покликається на те, що рішенням Галицького районного суду від 25.03.1997 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ частини будинку і земельної ділянки, а зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задоволено і визнано ОСОБА_4 власником будинковолодіння АДРЕСА_1 з покладанням на неї обов`язку сплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості її частки в сумі 2000 грн. Учасники цього судового процесу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 померли у 2022 році. ОСОБА_4 була матір`ю сина позивача - ОСОБА_5 , 1995 р.н. ОСОБА_5 успадкував майно ОСОБА_4 - будинковолодіння АДРЕСА_1 , прийнявши спадщину, проживаючи та будучи зареєстрованим у спадковому будинку на момент смерті своєї матері - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 загинув. Позивач зазначає, що як після смерті ОСОБА_4 , так і після смерті ОСОБА_5 , спадкоємців на майно, окрім нього, немає. У липні 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Єлізарової В.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті його сина ОСОБА_5 14 липня 2023 р. заведена спадкова справа №12/2023, заява зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 37. Разом з цим, у 1994 році Галицьким районним судом м.Львова (у порядку забезпечення позову у справі № 2-5/97 між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) були накладені два арешти на будинок АДРЕСА_1 . Наявність вказаних обтяжень перешкоджає позивачу в оформленні спадкових прав. У зв`язку з цим, просить суд зобов`язати уповноважених осіб Галицького відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів та управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області зняти арешти та обтяження №33191686 від 19.12.2006 року та №33191738 від 19.12.2006 року з будинковолодіння АДРЕСА_1 , накладені рішенням Галицького районного суду м. Львова по справі №2-5/97, видані 25.03.1997 року.
Ухвалою суду від 25 серпня 2023 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду.
Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали.
Представник відповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради.
Представник відповідача Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи.
Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч.12 ст.3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду від 25.03.1997 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ частини будинку і земельної ділянки відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задоволено і визнано ОСОБА_4 власником будинковолодіння АДРЕСА_1 з покладанням на неї обов`язку сплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості її частки в сумі 2000 грн.
Встановлено, що учасники цього судового процесу - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 померли у 2022 році.
ОСОБА_4 була матір`ю сина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , 1995 р.н., що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ).
ОСОБА_5 успадкував майно ОСОБА_4 - будинковолодіння АДРЕСА_1 , прийнявши спадщину, проживаючи та будучи зареєстрованим у спадковому будинку на момент смерті своєї матері - ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .
У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Єлізарової В.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті його сина ОСОБА_5
14 липня 2023 року була заведена спадкова справа №12/2023, заява зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 37.
Разом з цим, встановлено, що у 1994 році Галицьким районним судом м. Львова (у порядку забезпечення позову у справі № 2-5/97) були накладені два арешти на будинок АДРЕСА_1 (відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - обтяження №33191685 від 19.12.2006 року та №33191738 від 19.12.2006 року.
Таким чином, наявність вказаних обтяжень перешкоджає позивачу в оформленні спадкових прав.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.15 ЦК України право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Разом із тим, відповідно до положень ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч.1 ст.1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» наведений перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна, а у ч.5 цієї статті зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, враховуючи, що у липні 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Єлізарової В.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті сина і 14 липня 2023 року заведена спадкова справа №12/2023, заява зареєстрована у Книгу обліку та реєстрації спадкових справ № 37, суд приходить до висновку, що наявність обтяжень на будинок перешкоджає позивачу в оформленні спадкових прав.
Разом з цим, суд звертає увагу на те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі №554/8004/16.
У постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 302/1286/20 суд зазначає, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не можуть бути звернені до державного реєстратора, якого позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).
Враховуючи викладене, управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради не є належним відповідачем за заявленими позовними вимогами.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. З Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
В ч 1. ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п. З ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державним реєстратором є: державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 24 Закону у державній реєстрації прав може бути відмовлено, якщо документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса.
Враховуючи те, що записи про обтяження накладено у межах виконавчого провадження, то рішення суду повинен виконувати орган державної виконавчої служби.
Крім цього, щодо вимоги позивача про зобов`язання вчинити дії, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 у справі №171/59/18 зазначив, що аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати рішення.
Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 27.11.2019 року по справі №183/2691/16, від 27.11.2019 у справі №183/2691/16.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.12.2019 року справа №569/4719/16-а суд установив, що з огляду на положення Конституції України, КАС України щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Більше того, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили.
На підставі вищенаведених положень та викладених обставин справи, враховуючи неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, суд вважає, що вимоги щодо скасування обтяження з будинковолодіння АДРЕСА_1 , є обґрунтованими, а тому суд вбачає підстави для їх задоволення. При цьому, суд не вважає за необхідне додатково зобов`язувати уповноважених осіб будь-якого органу вчиняти дії щодо зняття арешту, а тому позов підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст.ст. 3, 81, 247, 258, 259, 263-265, 351-355 ЦПК України, ст.ст. 4, 316, 319, 321, 391 ЦК України, суд,
позов задоволити частково.
Скасувати арешт та обтяження №33191685 від 19.12.2006 року та №33191738 від 19.12.2006 року з будинковолодіння АДРЕСА_1 , накладені рішенням Галицького районного суду м.Львова по справі №2-5/97.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя Волоско І.Р.