Справа № 362/2145/23
Провадження № 2/362/1357/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18 жовтня 2023 року

суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що 19 липня 2014 року між нею і відповідачем було укладено договір дарування належного їй на праві власності житлового будинку.

Вказуючи, що вона уклала вказаний договір під впливом помилки щодо правової природи цього договору і вважала, що укладає договір купівлі-продажу, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивач просить визнати зазначений договір недійсним (а.с. 34 - 40).

Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (а.с. 56).

Враховуючи, що судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі та копією позовної заяви з додатками, надіслане відповідачу за останньою відомою адресою реєстрації місця його проживання повернуто до суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», керуючись ч. 4 ст. 130 ЦПК України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с. 54, 59, 72).

Оскільки відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку передбаченому статтею 130 ЦПК України, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2023 року залучено до участі у даній цивільній справі ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (а.с. 57).

Третя особа отримала копію ухвали про відкриття провадження на вказану нею адресу електронної пошти (а.с. 60).

Третя особа не надала суду будь-яких пояснень по суті спору.

22 серпня 2023 року засобами поштового зав`язку від третьої особи отримано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 68 - 69).

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

19 липня 2014 року між сторонами укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9 - 10).

При цьому, суд зважає на обставини перейменування вулиць в селі Саливонки та враховує зміну адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду село Саливонки розташоване в адміністративних межах Гребінківської селищної територіальної громади Білоцерківського району Київської області.

Одночасно, суду надано відомості про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою належать ОСОБА_3 (третя особа у даній справі), що підтверджується витягами від 22.02.2023 року з Державного реєстру речових прав (а.с. 64, 65).

Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на факт введення її відповідачем в оману щодо правової природи зазначеного договору у зв`язку із усною домовленістю між ними про сплату обдаровуваним грошових коштів за будинок та фактичне укладення між ними договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна.

Отже, внаслідок цього позивачка вважає що її волевиявлення при укладенні спірного договору дарування не відповідало її внутрішній волі.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За визначеними статтею 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

-зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Натомість, в супереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, позивачкою не підтверджено відповідними доказами факт введення її в оману, а також той факт, що її волевиявлення як учасника правочину, не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Отже, під час розгляду справи позивачкою не виконано передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивачка не довела ту обставину, на яку вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину введення її відповідачем в оману та обставину, що її волевиявлення як учасника правочину не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

У зв`язку із цим, наведені за змістом позовної заяви доводи позивачки щодо введення її в оману, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом жодними фактичними доказами.

Також, суд не приймає до уваги та відхиляє твердження позивачки про те, що позивачка помилялася стосовно суті і предмету даного договору та вважала що укладає із відповідачем договір купівлі-продажу.

Зокрема, за змістом позову позивачка посилається на усну домовленість із відповідачем про сплату останнім грошових коштів за передачу у його володіння вказаного будинку, що мало відбутись до лютого 2023 року (сторінка позову № 2 абзац 4).

Натомість, слід врахувати, що відповідно до вимог частини першої статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

При цьому, пункт 3 укладеного між сторонами договору містить відомості про відсутність податкової застави нерухомого майна яке є предметом спірного договору.

Тобто, у випадку існування усної домовленості сторін щодо купівлі-продажу будинку, як стверджує позивачка, в силу наведеної вимоги цивільного закону, сторони були зобов`язані укласти саме договір-купівлі продажу в письмовій формі.

Крім того, доводи позивачки про те, що вона помилялася стосовно суті і предмету даного договору та вважала що укладає із відповідачем договір купівлі-продажу прямо, об`єктивно і безумовно спростовуються змістом підписаного сторонами договору дарування, у пункті 2.3. якого визначено: «сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на неї будь-яких дій майнового або немайнового характеру».

Серед іншого, додані до позову копії заяв позивачки до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення та надання інформації про стан розслідування, на думку суду, не є такими що впливають на вирішення даної справи по суті, оскільки такі заяви не підтверджують факт недійсності спірного договору дарування (а.с. 15, 16, 47 - 48, 49 - 50).

У зв`язку із цим, під час розгляду справи судом не встановлено факту введення відповідачем позивачки в оману, а також того факту, що волевиявлення позивачки як учасника правочину дарування не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Отже, під час розгляду справи не встановлено існування передбачених статтями 203 і 215 ЦК України підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору дарування нерухомого майна від 19 липня 2014 року.

Таким чином, позивачем не доведено факту існування підстав для визнання недійсним спірного договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

До того ж, суд не приймає до уваги заяву третьої особи про застосування строків позовної давності, оскільки відповідно до норми частини четвертої статті 267 ЦК України про застосування позовної давності має бути заявлено стороною у спорі.

Натомість, згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Тобто, третя особа по справі не є стороною спору та відповідно до норми частини четвертої статті 267 ЦК України не має права заявляти про застосування спливу строків позовної давності.

При цьому, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати пов`язані з розглядом справи у вигляді сплачених позивачкою сум судового збору, слід покласти на позивачку (а.с. 16-а, 17).

На підставі викладеного, керуючись статтями 203, 215 ЦК України, статтями 1 - 13, 19, 23, 27, 34, 76 - 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 - 265, 273 - 279 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного рішення суду - 18 жовтня 2023 року.