Провадження № 22-ц/4808/849/23
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Баркова В. М.

суддів: Луганської В. М.,

Василишин Л. В.,

секретар Струтинська Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Бережної Наталії Миколаївни на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 04 травня 2023 року в складі судді Шамотайла О. В. ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, у справі за позовомАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 2 725,16 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06 лютого 2022 року складає 77 040,27 грн., у вигляді 3% річних від простроченої суми.

Позов мотивовано тим, відповідно до кредитного договору № IFIHGA, укладеного 13 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 37 975,30 доларів США на термін до 13 серпня 2028 року. У порушення вимог закону та умов договору позичальник належним чином не виконувала свої зобов`язання у результаті чого допустила заборгованість. У зв`язку із цим АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до приватного нотаріуса з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. 04 березня 2019 року приватним нотаріусом було винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки. Винесення виконавчого напису не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з 13 серпня 2008 року по 16 жовтня 2018 року, то за період після винесення виконавчого напису за період з 06 березня 2019 року по 06 лютого 2022 року відповідачка має заборгованість у розмірі 2 725,16 доларів США у вигляді 3% річних від простроченої суми, яку позивач просить стягнути на свою користь.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними доказами наявність достатніх правових підстав для задоволення заявлених вимог позову.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Бережна Н. М., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норми матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов АТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку із неналежним виконанням умов договору у відповідачки наявна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 31 045,09 доларів США, що підтверджується виконавчим написом нотаріуса від 04 березня 2019 року. Виконавчий напис нотаріуса є чинним, ніким не оскаржувався та не визнавався таким, який не підлягає виконанню. Наявність будь-якого виконавчого документу, отриманого в судовому або позасудовому порядку про стягнення боргу за кредитним договором, який боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18. Отже, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, то наявні правові підстави для стягнення з відповідачки 3% річних. А тому вважає, що з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність належними доказами наявність достатніх правових підстав для задоволення вимог позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час і місце розгляду справи були повідомлена судовою повісткою за останнім відомим місцем проживання, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» Рокетської С. В., яка просила скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 13 серпня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № IFIHGA, згідно до якого остання отримала кредит у розмірі 37 975,30 доларів США строком до 13 серпня 2028 року.

04 березня 2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М. винесено виконавчий напис № 516 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № IFIHGA на загальну суму 205 294,16 доларів США.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (Постанова КЦС ВС від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, провадження № 61-261св22).

Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 3% річних в сумі 2 725,16 доларів США на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 06 березня 2019 року по 06 березня 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що 3% річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору було змінено видачею 04 березня 2019 року виконавчого напису нотаріусу про звернення стягнення на нерухоме майно. В зв`язку з цим перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на наступний день з дня видачі виконавчого напису.

Доказів завершення позасудового врегулювання у передбаченому ч. 8 ст. 36 Закону України порядку та припинення в зв`язку із цим зобов`язань відповідачки за кредитним договором, позивачем суду не надано.

За інформацією з автоматизованої системи виконавчого провадження, 01 листопада 2021 року відкрито виконавче провадження ВП № 67323177 з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу № 516 від 04 березня 2019 року, яке на час розгляду справи апеляційним судом не завершено.

З позовними вимогами АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) у цій справі не зверталось.

Як роз`яснив Верховний Суд у вищезгаданій постанові, приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 необхідно відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3% річних, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні цих позовних вимог, однак помилився щодо мотивів такої відмови. Проте оскільки на правильність ухваленого судом першої інстанції рішення це не вплинуло, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Бережної Наталії Миколаївни залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2023 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

В. М. Луганська