ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 630/471/20 Номер провадження 22-ц/814/1489/23Головуючий у 1-й інстанції Малихін О.О. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дряниці Ю.В., Триголова В.М.

секретар: Буйнова О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Люботинського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року, постановлене суддею Малихіним О.О.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будівництва самочинним та зобов`язання його знести, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом в якому просив визнати, що збудований відповідачем сарай є самочинним будівництвом та зобов`язати його знести.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 2013 року він володіє житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично в будинку не проживає, бо в ньому тривають ремонтні роботи.

06 березня 2020 року ОСОБА_1 приїхав до свого будинку та побачив, що його сусід ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , збудував сарай довжиною 3,5 м впритул до огорожі на межі між їхніми ділянками.

З метою оцінки законності будівництва відповідачем сараю ОСОБА_1 звернувся до Люботинської міської ради. Створена міською радою комісія відвідала його ділянку 02 квітня 2020 року та виявила порушення норм будівництва сараю, за її висновками ОСОБА_2 порушив п. 6.1.41. ДБН 2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Також, Люботинська міська рада на його запит повідомила, що дозвільних документів чи погоджень на будівництво ОСОБА_2 не надавали.

Окрім того, ОСОБА_1 вказав, що має намір збудувати гараж в глибині власної земельної ділянки, але здійснення відповідачем самочинного будівництва та втручання в його приватну земельну ділянку завадили позивачу розпочати підготовчі будівельні роботи. З боку Люботинської міської ради не було вчинено достатніх дій для відновлення його прав, а ОСОБА_2 самостійно не усунув допущені ним порушення.

Рішенням Люботинського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будівництва самочинним та зобов`язання його знесення відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки між сторонами відсутній земельний спір, тому збудована відповідачем будівля не порушує своїм розташуванням право власності позивача на землю.

Окрім того, позивачем не надано доказів того, що внаслідок наявності на суміжній земельній ділянці самочинно збудованої господарської надвірної будівлі йому було відмовлено у видачі дозвільних документів на початок будівництва гаражу.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку до Харківського апеляційеного суду оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом надано оцінку начебто земельному спору, що виник між сторонами, проте такий спір відсутній, оскільки жодних претензій щодо меж земельних ділянок немає.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, з яких вбачається, що під час будівництва відповідачем сараю були порушені норми ДБН.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Водолажченка В.М. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що право власності позивача не порушено, а питання знесення самочинного будівництва за умови істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил здійснюється за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, які з такими вимогами до суду не зверталися.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 грудня 2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 4878, являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 284440572 (т. 2, а.с.164).

Позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0489 га, розташованої за вказаною вище адресою, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності № 160615797 (т. 1, а.с. 10).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1477 га за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю IV-ХР № 027242, виданого 28 вересня 2000 року Люботинською міською радою Харківської області (т. 1, а.с. 137).

З копії свідоцтва про право власності від 12 грудня 2000 року, виданого виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, внесеного до реєстру 20 грудня 2000 року за № 8966 вбачається, що ОСОБА_2 належить жтловий будинок АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 138).

Збудований відповідачем ОСОБА_2 вищевказаний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію на підставі Акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 14 березня 2000 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області № 461 від 04 квітня 2000 року (т. 2 а.с. 225).

Як зазначено в цьому акті, на час огляду об`єкту будівництва комісія встановила наявність на земельній ділянці за вказаною вище адресою блоку господарських будівель - літньої кухні, льоху і гаражу, які знаходяться в стадії будівництва.

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого станом на 22 листопада 2021 року (т. 2 а.с. 221-224), на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , окрім житлового будинку літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1», розташовані господарські надвірні будівлі, зокрема літня кухня літ. «Б» та погреб літ. «бп». Впритул до літньої кухні розміщено фундамент, позначений літ. «Ф-нт», на якому збудовано гараж літ. «В».

Саме з приводу будівництва цієї надвірної будівлі, яка у поданих позивачем процесуальних заявах названа як «Новий сарай», й виник спір, який є предметом розгляду в даній справі.

На ім`я ОСОБА_4 міського голови ОСОБА_5 позивачем було подано скаргу від 11 березня 2020 року в якій повідомив, що 06 березня 2020 року він виявив на своїй земельній ділянці знищені фруктові дерева. Обстежуючи ці дерева, він помітив, що сусід впритул до огорожі побудував сарай, та можливо порушив при цьому будівельні норми. З метою перевірки законності будівництва просив створити відповідну комісію (т. 1 а.с. 13-14).

Листом від 07 квітня 2020 року, вих. № Н-154, виконавчий комітет Люботинської міської ради повідомив ОСОБА_1 , що комісія з виїздом на місце встановила, що власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 , впритул до огорожі, розташованої по межі з земельною ділянкою по вїзду Матросова № 3, побудовано сарай з легких матеріалів. Зазначено, що при будівництві вказаної будівлі порушено п. 6.1.41. ДБН 2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», який передбачає, що відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни приймається не менше 1,0 м; гр. ОСОБА_2 зазначено про ці порушення та рекомендовано унеможливити стікання дощових вод на сусідську земельну ділянку (т. 1, а.с. 19).

Про здійснення ОСОБА_2 будівництва сараю з порушенням будівельних норм було повторно підтверджено листом виконавчого комітету Люботинської міської ради від 28 липня 2020 року, вих. № Н-341/154 (т. 1, а.с. 20).

За зверненням ОСОБА_1 депутатом Харківської обласної ради ОСОБА_6 , депутатом Харківської районної ради Фисуном А.М. і ОСОБА_7 12 вересня 2020 року було оглянуто земельну ділянку позивача та складено акт, в якому зафіксовано, що на момент огляду з даху сараю, розташованого на суміжній ділянці вздовж межі, закріплено полімерне полотно, яке частково нависає над земельною ділянкою позивача ОСОБА_1 , а під сараєм виявлено пух та пір`я свійських тварин, в повітрі відчувався запах, характерний для утримання свійських тварин (т. 1, а.с. 119).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається у позові, зокрема щодо факту порушення його прав та інтересів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У частині першій статі 375 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (стаття 376 ЦК України).

Отже, юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18) та постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 361/765/16-ц (провадження № 61-33103св18), від 02 лютого 2022 року у справі № 521/16974/17 (провадження № 61-9290св21), від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21).

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 369/8792/16-ц (провадження № 61-21385св18) зроблено висновок, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Знесення самочинного будівництва є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18).

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Сherkezov v. Bulgaria) (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Отже, застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Позивач не заявляв вимог про проведення перебудови об`єкту самочинного будівництва у спосіб, не пов`язаний із його знесенням.

Окрім того, спірне самочинне будівництво сараю здійснене відповідачем на належній йому земельній ділянці, доказів того, що внаслідок даних дій відповідача було порушено права позивача матеріали справи не містять.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві стверджує, що порушення його прав внаслідок здійснення відповідачем ОСОБА_2 самочинного будівництва нового сараю впритул до межі земельних ділянок виражається у тому, що таке будівництво завадило йому в червні 2020 року розпочати підготовчі роботи з будівництва гаражу в глибині його ділянки.

Суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що позивачем не представлено суду належних і допустимих письмових доказів на підтвердження неможливості отримання від уповноважених органів державної влади чи місцевого самоврядування дозвільних документів на початок будівництва гаражу через відмову в їх видачі з огляду на наявність на суміжній земельній ділянці самочинно збудованої господарської надвірної будівлі.

Від так, твердження позивача про неможливість в майбутньому розпочати процес будівництва гаражу на власній земельній ділянці через здійснені відповідачем дії наразі є лише припущенням.

Встановивши зазначені обставини, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довів, які саме перешкоди у володінні та користуванні своєю земельною ділянкою є у нього внаслідок будівництва відповідачем саме спірного об`єкта, а також не довів обґрунтованості захисту його прав у такий спосіб, як знесення цієї будівлі.

З огляду на наведене місцевий суд, дійшов обґрунтованого висновку, що знесення об`єкта самочинного будівництва є крайнім заходом.

Враховуючи вищевказані обставини справи та норми матеріального права, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді : Ю. В. Дряниця

В. М. Триголов