КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №355/15/20 Головуючий у І інстанції - Червонописький В.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/1716/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 - право власності на 1/3 частки вказаної квартири.

В обґрунтування позову зазначали, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 1163 від 14 грудня 1994 року вони є співвласниками по 1/3 частці кожен двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Маючи намір відчужити вказану квартиру, вони звернулися до Баришівської районної державної нотаріальної контори, однак при вивченні поданих документів нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дій, оскільки від імені органу приватизації, яким на той момент був радгосп «Баришівський» і на балансі якого перебував даний будинок, у Свідоцтві про право власності на житло стоїть підпис та печатка організації, якій було доручено технічне оформлення документів, а саме Госпрозрахункове бюро «Альтернатива».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 та колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який також є співвласником 1/3 частини спірної квартири.

За життя, покійний заповіту не залишив, а тому, спадкоємцями щодо майна останнього є його син - ОСОБА_2 та дружина від другого шлюбу - ОСОБА_3 , яка є третьою особою по справі.

На підставі викладеного, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням позивачі подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, а також вирішити питання судових витрат.

У мотивування вимог зазначають, що Госпрозрахункове бюро «Альтернатива» було спеціально створено Баришівською селищною радою з метою проведення приватизації державного житлового фонду та мало відповідну ліцензію.

При цьому, Госпрозрахунковому бюро «Альтернатива» Баришівською селищною радою були безпосередньо делеговані повноваження по проведенню технічних робіт, зокрема, оформлення свідоцтва про право власності на житло у десятиденний термін.

Вказують про те, що жодна стаття Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на які послався суд першої інстанції у своєму рішенні, не містить вимоги посвідчення свідоцтва про право власності на житло керівником органу приватизації, на балансі якого перебуває дане житло.

Зауважує, що відповідач Баришівська селищна рада визнала позовні вимоги повністю.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

27 червня 2023 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без присутності представника Баришівська селищної ради за наявними матеріалами у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована в Переяслав-Хмельницькому бюро технічної інвентаризації і записана в реєстрову книгу №3 за №584, повинно було бути засвідчене директором радгоспу «Баришівський», а аж ніяк не «Госпрозрахунковим бюро «Альтернатива», а тому, не може бути підтверджуючим правовстановлюючим документом, який надає право здійснювати цивільно-правові угоди, в тому числі і при здійсненні спадкових прав.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не передбачено визнання права власності судом в порядку приватизації, а тому, позовні вимоги позивачів про визнання за ними права власності по 1/3 частці кожному є не обґрунтованими.

Спірна квартира в силу встановлених судом обставин не може бути спадковим майном померлого спадкодавця.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частинами першою та четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 реалізоване право на приватизацію двокімнатної квартири за АДРЕСА_3 , загальною площею - 45,18 кв.м, житловою площею - 26,12 кв.м, в якій вони постійно проживали та були зареєстровані на день приватизації, про що було видано Свідоцтво про право на житло № 1163 від 14 грудня 1994 року, зареєстроване Переяслав-Хмельницьким МБТІ в книзі №3, реєстровий №584.

Вказане свідоцтво видане на підставі розпорядження органу приватизації - радгоспу «Баришівський» Київської області за №54 від 09 червня 1994 року, який на той час був наймодавцем житла і, відповідно, на балансі якого перебував житловий будинок.

Роботи по оформленню необхідних документів у зв`язку із приватизацією вищевказаної квартири виконані за участю Госпрозрахункового бюро «Альтернатива».

При цьому, госпрозрахунковому бюро «Альтернатива» Баришівською селищною радою були безпосередньо делеговані повноваження по проведенню технічних робіт, а саме: підготовка документів до приватизації, виготовлення технічної документації, проведення розрахунків оформити свідоцтво про право власності на житло у десятиденний термін і (при необхідності) посвідчення на одержання належних мешканцям квартири житлових чеків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що 04 вересня 2018 року Баришівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області складено відповідний запис за №121 та видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, зокрема, на 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності.

Відповідно до статті 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є його син ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 у встановленому законом порядку 22 вересня 2018 року подав заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до копії матеріалів спадкової справи 30 січня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Баришівської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/6 частку квартири, що знаходиться в АДРЕСА_4 .

Листом Баришівська державна нотаріальна контора Київської області від 05 липня 2019 року №887/02-14 повідомила, що на усне звернення ОСОБА_5 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на частку квартири, що належала спадкодавцю, ним був наданий документ - свідоцтво про право власності № 1163 від 14 грудня 1994 року, що містить назву органу приватизації Госпрозрахункове бюро «Альтернатива», печатку і підпис керівника бюро, а тому не приймається для вчинення нотаріальних дій.

Постановою від 30 січня 2020 року №93/02-31 Баришівської державної нотаріальної контори Київської області відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири, що знаходиться в АДРЕСА_4 , у зв`язку з невідповідністю у документі, що посвідчує право власності на квартиру, назви органу приватизації з органом, який видав документ, та запропоновано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки.

На момент виникнення спірних правовідносин приватизація державного житлового фонду здійснювалась на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Порядок передачі квартир будинків у власність громадян та перелік документів, що підлягають оформленню визначався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56, складеним відповідно до вказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі Закон в редакції від 09.04.1994) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Абзацом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно частин першої-четвертої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації.

Передача квартир (будинків) у власність громадян відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок). Це право засвідчується ліцензією, що видається в порядку, який встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові мови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження. При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження).

На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (пункти 18, 20, 21,24, 26 Положення).

Як зазначено вище, Свідоцтво про право на житло № 1163 від 14 грудня 1994 року, зареєстроване Переяслав-Хмельницьким МБТІ в книзі №3, реєстровий №584, було видане на підставі розпорядження органу приватизації - радгоспу «Баришівський» Київської області за №54 від 09 червня 1994 року, який на той час був наймодавцем житла і, відповідно, на балансі якого перебував житловий будинок.

Роботи по оформленню необхідних документів у зв`язку із приватизацією вищевказаної квартири були виконані за участю Госпрозрахункового бюро «Альтернатива», якому Баришівською селищною радою були безпосередньо делеговані повноваження по проведенню технічних робіт, а саме: підготовка документів до приватизації, виготовлення технічної документації, проведення розрахунків оформити свідоцтво про право власності на житло у десятиденний термін і (при необхідності) посвідчення на одержання належних мешканцям квартири житлових чеків (рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 серпня 2021 року у справі №355/774/21).

Баришівською селищною радою під час розгляду справи вказані обставини не заперечувались.

Докази того, що Госпрозрахункове бюро «Альтернатива» не мало повноважень на видачу свідоцтва про право власності на житло матеріали справи не містять.

Отже, дії Госпрозрахункового бюро «Альтернатива» по видачі свідоцтва №1163 про право власності на житло від 14 грудня 1994 року не порушують охоронюваних законом прав громадян, а тому відповідають вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У частині першій статті 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним.

За змістом частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно Свідоцтва про право на житло № 1163 від 14 грудня 1994 року та Довідки Баришівського бюро технічної інвентаризації від 14 травня 2019 року №247 право власності на квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Вказане свідоцтво про право власності недійсним не визнавалось, а отже є чинним та підтверджує у відповідності до вимог закону право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/3 частки вказаної квартири, набутих в результаті приватизації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20) вказано, що «якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом».

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не передбачено визнання права власності судом в порядку приватизації.

Таким чином, оскільки квартира, що знаходиться в АДРЕСА_6 (колишня АДРЕСА_4 , на праві власності на підставі Свідоцтва про право на житло № 1163 від 14 грудня 1994 року, зареєстрованого Переяслав-Хмельницьким МБТІ в книзі №3, реєстровий №584, належить позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/3 частки кожному, тому повторного визнання в судовому порядку не потребує.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання за ними права власності по 1/3 частці кожному задоволенню не підлягають, а отже в цій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за ОСОБА_2 .

Як зазначено вище, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема, на 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності.

Відповідно до статті 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є його син ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 у встановленому законом порядку 22 вересня 2018 року подав заяву про прийняття спадщини.

Постановою Баришівської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 січня 2020 року №93/02-31 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири, що знаходиться в АДРЕСА_7 у зв`язку з невідповідністю у документі, що посвідчує право власності на квартиру, назви органу приватизації з органом, який видав документ, та запропоновано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Листом від 05 липня 2019 року №887/02-14 Баришівська районна державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_2 , що свідоцтво про право власності на житло № 1163 видане 14 грудня 1994 року Госпрозрахунковим бюро «Альтернатива», яке не являлось органом приватизації.

Згідно Свідоцтва про право на житло № 1163 від 14 грудня 1994 року та Довідки Баришівського бюро технічної інвентаризації від 14 травня 2019 року №247 право власності на квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 1/3 частки кожному.

Судом установлено, що дії Госпрозрахункового бюро «Альтернатива» по видачі свідоцтва №1163 про право власності на житло від 14 грудня 1994 року не порушують охоронюваних законом прав громадян, а тому відповідають вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вказане свідоцтво про право власності недійсним не визнавалось, а отже є чинним та підтверджує у відповідності до вимог закону право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/3 частки вказаної квартири, набутих в результаті приватизації.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217).

Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 67 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-12 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до вимог статті 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно до частини першої статті 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або неприйняття її.

Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

При цьому пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 30травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом частини п`ятої статті 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, яке полягає у необхідності встановлення фактичної обставини і надання їй правового значення у зв`язку з незалежністю правовстановлюючих документів.

Отже, в даних конкретних правовідносинах визнання права власності на майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, оскільки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачем права на майно в порядку спадкування не порушує права та законні інтереси інших осіб.

Як визначено статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України)

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, керуючись положеннями діючого законодавства України, колегія суддів доходить висновку, що позивач ОСОБА_2 має достатні правові підстави для визнання за ним в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 . Баришівською районною державною нотаріальною контороювідмовлено.

Вказаних обставин суд першої інстанції не врахував, залишивши поза увагою, що свідоцтво про право власності недійсним не визнавалось, а отже є чинним та підтверджує у відповідності до вимог закону право власності, зокрема ОСОБА_4 , на 1/3 частку вказаної квартири, набуту в результаті приватизації, на половину якої в порядку спадкування за законом має право його син ОСОБА_2 , у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування після померлого ОСОБА_4 .

Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду в частині позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі по 192,10 грн з кожного.

Також з Баришівської селищної ради Броварського Району Київської області, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги по 288,15 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_2 в порядку спадкування на 1/6 частину квартири - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на 1/6 частину квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , картка платника податків: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 ) право власності на 1/6 частину квартири загальною площею 45,18 кв.м, розташованої по АДРЕСА_7 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 листопада 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі по 192,10 грн з кожного.

Стягнути з Баришівської селищної ради Броварського Району Київської області, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги по 288,15 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник