Справа № 344/7135/22
Провадження № 22-ц/4808/1086/23
Провадження №22-ц/4808/1085/23
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Пнівчук О.В.,

секретаря Струтинської Д.В.

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Атаманюком Б.М. 20 червня 2023 року, повний текст якого виготовлено 29 червня 2023 року, та на додаткове рішення від 29 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов обгрунтовувала тим, що 10 вересня 2018 року між нею та ТОВ «Інвестбудсервіс, ЛТД» було укладено договір доручення №1009/18-1, відповідно до умов якого товариство зобов`язалось за винагороду здійснити від її імені та за її рахунок всі юридичні дії по організації будівництва об`єкта нежитлового приміщення з проектним номером №9 площею 10,26 кв.м в багатоповерховому будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати позивачці нежитлове приміщення і всі необхідні документи для оформлення права власності. На виконання вимог договору позивачка 10 вересня 2018 року сплатила обумовлену договором суму в розмірі 20 520,00 доларів США. Проте, ТОВ «Торговий дім «Інвестбудсервіс, ЛТД» свої зобов`язання щодо передачі об`єкту та підписання акту прийому-передачі в визначений договором строк не виконав, посилаючись на те, що будівництво будинку не завершене і він не зданий в експлуатацію.

Разом з тим вказане все нежитлове приміщення №978 загальною площею 923 кв.м, до складу якого входить нежитлове приміщення ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 22 січня 2020 року було відчужено ОСОБА_3 . В подальшому згадане приміщення було передано в іпотеку ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки №218 від 01 квітня 2020 року. 08 червня 2021 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на це нежитлове приміщення на підставі договору іпотеки.

В результаті поділу нежитлового приміщення 28 жовтня 2021 року за відповідачем зареєстроване право власності на нежитлове приміщення №97-1 площею 118,8 кв.м та нежитлове приміщення №97-2 площею 804,1 кв.м, до одного з яких включено нежитлове приміщення №9 площею 10,26 кв.м, проінвестоване позивачем.

Оскільки право на об`єкт інвестування у позивача виникло з моменту виконання своїх зобов`язань та завершення будівництва, враховуючи те, що ТОВ «Торговий Дім «Інвестбудсервіс ЛТД» не надав передбачені договором доручення документи, які необхідні для реєстрації права власності, позивачка вважала, що спірне нежитлове приміщення належить витребувати у добросовісного набувача.

За наведених обставин просила витребувати з володіння ОСОБА_2 належне їй нежитлове приміщення №9, загальною площею 10.26 кв.м, характеристики та розміщення якого відображене у Додатку №1 до договору доручення № 1009/18-1, яке входить до складу нежитлових приміщень №97-1 площею 118,8 кв.м та №97-2 площею 804,1 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням від 29 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 12 000,00 грн.

Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, представник ОСОБА_1 адвокат Федьків В.Б. подав апеляційну скаргу. Просить рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На його думку, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, оскільки його довірителька не набула права власності на спірне приміщення та не заявляла вимогу про визнання недійсним договору іпотеки. При цьому суд не звернув увагу, що ОСОБА_2 є власником приміщень №97-1 та №97-2, до складу яких включено нежитлове приміщення №9 площею 10,26 кв.м, право на яке належить ОСОБА_1 , оскільки проінвестовано нею повністю відповідно до вимог договору доручення №1009/18-1 від 10 вересня 2018 року.

Вказує, що інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав. Тобто інвестор, який раніше проінвестував будівництво спірного об`єкту нерухомого майна відповідно до статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», має право володіти, користуватись і розпоряджатись об`єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об`єкти є його власністю.

На думку представника скаржниці, у його довірительки виникло право на об`єкт інвестування з моменту завершення будівництва, оскільки саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошт. Відтак позивачка має право на витребування свого майна у добросовісного набувача. При цьому представник апелянта посилався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі №916/58518, відповідно до якого власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Крім того, судове рішення про задоволення позову про витребування майна є підставою для державної реєстрації такого майна.

За наведених доводів просив апеляційну скаргу задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Щадей Н.В. зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Звертає увагу, що стороною позивача не було надано суду жодного доказу, який би підтверджував факт введення багатоквартирного будинку, в якому розташоване спірне нежитлове приміщення, в експлуатацію та підписання акту прийому-передачі. Отже, на думку відповідача, право власності на приміщення у позивачки не виникало. Довідка, долучена на підтвердження факту виконання грошових зобов`язань за договором, не є належним доказом та не може братись судом до уваги, як платіжний, первинний бухгалтерський документ.

Вказує, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження факту перебування приміщення у незаконному володінні відповідача, а також відсутності у нього правових підстав для володіння приміщенням. Крім того, у договорі доручення, на який посилається позивачка, нежитлове приміщенння №9 розташоване за адресою АДРЕСА_1 , а у власності відповідача перебувають нежитлові приміщення за іншою адресою по АДРЕСА_2 , що виключає їх тотожність. Позивачкою взагалі не надано доказів побудови спірного нежитлового приміщення, зокрема проекту забудови багатоквартирного будинку, не підтверджено адреси та кінцевої площі тощо.

Також представник відповідача посилається на те, що ОСОБА_1 не надала жодного доказу на підтвердження факту як перебування приміщення у її власності так і його вибуття з її володіння.

Крім того, вважає, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, оскільки шляхом витребування не можливо здійснити реєстраційну дію щодо поділу об`єкту нерухомого майна, оскільки такий спосіб не передбачений законом.

Зазначає, що в апеляційній скарзі позивачка не обґрунтувала незаконність додаткового рішення Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2023 року.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність та обгрунтованість судового рішення.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачка, не будучи власником спірного майна, і не оспорюючи підставу набуття права власності на таке майно відповідачем, заявила віндикаційний позов про витребування майна у власника, що суперечить статті 387 ЦК України та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи додаткове рішення, місцевий суд вважав доведеними належними доказами факт понесення відповідачем витрат на правову допомогу.

З вказаними висновками колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що 10 вересня 2018 року між ОСОБА_1 , як довірителем, та ТОВ «Торговий дім «Інвестбудсервіс» ЛТД», як повіреним, було укладено договір доручення № 1009/18-1. Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя всі юридичні дії по організації будівництва нежитлового приміщення з проектним № 9, площею 10,26 кв.м., що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку АДРЕСА_2 , а після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт і всі необхідні документи для оформлення права власності на нього. Право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому.

Пунктом 2.4. Договору визначено, що термін виконання доручення за цим Договором щодо організації будівництва, введення в експлуатацію будинку, передачі довірителю об`єкта і всіх необхідних документів для оформлення права власності на нього, встановлюється не пізніше кінця другого півріччя 2019 року (а.с.5-6 т.1).

Згідно копії довідки про стан розрахунку ОСОБА_1 здійснила повний розрахунок на поточну дату 10.09.2018 згідно договору доручення №1009/18- від 10.09.2018 (а.с.7-8 т.1).

Декларація про початок виконання будівельних робіт за будівельною адресою АДРЕСА_1 ) була зареєстрована Інспекцією держархбудконтролю в Івано-Франківській області 29 серпня 2014 року за №ІФ41 (а.с. 9-10 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав серія та номер 1 від 22 січня 2020 року ТОВ «Торговий Дім «Інвестбудсервіс ЛТД» продав ОСОБА_3 майнові права на нежитлове приміщення в АДРЕСА_2 .

01.04.2020 між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) укладено Договір іпотеки № 218, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Шевченко Е.В.

08.06.2021 ОСОБА_2 набув право власності на нежитлове приміщення № 97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки.

28.10.2021 здійснено поділ об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення №97 загальною площею 923 кв.м., в результаті чого дане нежитлове приміщення було поділено на два окремі об`єкти: нежитлове приміщення № 97-1 площею 118,8 кв.м., та нежитлове приміщення № 97-2 площею 804,1 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.13-19 т.1).

Обгрунтовуючи підстави позову, позивачка послалась на те, що проінвестоване нею нежитлове приміщення площею 10,26 кв.м вибуло з її законного володіння та входить в площу приміщення відповідача №97-1 та № 97-2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

У Статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За положеннями пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Отже, оскільки позов про витребування майна за своєю природою є речово-правовим, його об`єктом може бути лише індивідуально-визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Індивідуально визначене майно - інвентарні об`єкти або групи інвентарних об`єктів та інше майно, що реалізується окремо як самостійний об`єкт продажу.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у пункті 115 постанови від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відтак, об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути лише індивідуально визначена річ (майно), а не її частина, яка не виділена в натурі.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що нежитлове приміщення №9 загальною площею 10,26 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (2-га черга будівництва), яке було об`єктом Договору доручення №2908/18-5 від 10 вересня 2018 року, було сформовано як об`єкт цивільних прав, зокрема, доказів присвоєння йому відповідного реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна.

Суд зауважує, що майно, яке на даний час на праві власності зареєстровано за відповідачем (нежитлові приміщення №97-1 та №97-2), знаходиться в корпусі 2 по АДРЕСА_1 .

Натомість, нежитлове приміщення №9 загальною площею 10,26 кв.м., яке є предметом Договору Доручення №1009/18-1 від 10 вересня 2018 року, укладеного з ОСОБА_1 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (друга черга будівництва).

В декларації про початок виконання будівельних робіт зазначена будівельна адреса баготоквартирного будинку АДРЕСА_1 ).

Доказів на підтвердження того, що будинок, у якому знаходиться нежитлове приміщення №9 загальною площею 10,26 кв.м, яке було об`єктом Договору доручення №1009/18-1, у встановленому законом порядку введено в експлуатацію з присвоєнням відповідної адреси, в матеріалах справи відсутні.

Відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що її нежитлове приміщення включене в приміщення відповідача №97-1 та АДРЕСА_3 не знайшли свого підтвердження.

Крім того, згаданий договір доручення не є документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно. Натомість умовами договору передбачено, що право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. Тобто, тільки за наслідками реалізації цього договору сторонами, у позивачки могло виникнути право власності на нерухоме майно.

Отже, на момент вирішення даного спору позивач у встановленому законом порядку не набув право власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки факт створення відповідного об`єкту нерухомості шляхом завершення його будівництва та прийняття в експлуатацію в установленому законом порядку, а також передання позивачці за актом приймання-передачі нежитлового приміщення в цьому об`єкті не доведено.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та витребування частини приміщення, яке на праві власності належить відповідачу.

Апелянтом не обґрунтовано незаконність додатковго рішення суду.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Водночас, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просила стягнути на користь свого довірителя витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

15 вересня 2023 року надано подано опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, з доказами на підтвердження розміру витрат.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Щадей Н.В. на підставі договору про надання правової допомоги №2022/09-7 від 15 вересня 2022 року та ордеру від 17 серпня 2023 року № 1048129 (а. с. 45-47 т. 2).

Так, відповідно до додатку №5 до договору про надання правової допомоги №2022/09-7 від 15 вересня 2022 року, укладеному між АО «Кей Партнерс» в особі керуючого партнера Щадей Н.В. та ОСОБА_2 погоджено, що клієнт доручає об`єднанню здійснювати представництво його інтересів у суді апеляційної інстанції у цій справі, готувати необхідні процесуальні документи (відзив на апеляційну скаргу та інші). Вартість виконання об`єднанням доручень є фіксованою та становить 6 000,00 грн. Як вбачається з копії квитанції до платіжної інструкції, ОСОБА_2 11 вересня 2023 року оплатив АО «Кей Партнерс» повну вартість наданих послуг.

З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відшкодування відповідачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засідання представник ОСОБА_1 адвокат Федьків В.Б. розмір витрат на правову допомогу заперечив, пославшись на неспівмірність їх розміру, наданим адвокатом послуг. При цьому зазначив, що адвокат відповідача надає послуги в м. Івано-Франківську,тобто за місцем розташування його офісу, а відтак витрачає менше часу та зусиль на участь в судових засіданнях.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 при розгляді справи в апеляційному суді ознайомлювалась з матеріалами справи, підготувала відзив на апеляційну скаргу обсягом 12 аркушів, заяву про відшодування судових витрат, брала участь у судовому засіданні 17 жовтня 2023 року.

Колегія суддів вважає, що представником позивачки не доведено ту обставину, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю, обсягом виконаних адвокатом робіт та часом витраченим адвокатом на виконання таких робіт.

Відтак, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи, відсутністю обґрунтованих заперечень представника апелянта щодо їх відшкодування, колегія суддів вважає, що зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у 6 000,00 грн співмірний з наданими стороні справи послугам, що відповідає принципу розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 червня 2023 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2023 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шість тисяч грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови виготовлено 20 жовтня 2023 року