Номер провадження: 22-ц/813/2426/23
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника АТ «Державний ощадний банк України» - Шидерової Н.С.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та внесення змін до кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

23 листопада 2012 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та внесення змін до кредитного договору, у якому просило суду стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість, яка станом на 19 листопада 2012 року складає: прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2010 по 19.11.2012 37 443,15 дол. США; пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 1 238,19 дол. США; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 22 778,39 дол. США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 5 040,00 грн.; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 1 403,29 грн, а всього 61 459,73 доларів США та 6 443,29 грн, посилаючись на те, що згідно договору про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007 ВАТ «Державний ощадний банк України» надав ОСОБА_2 кредит в сумі 200 000,00 доларів США, строком до 01 серпня 2032 року, зі сплатою процентів за користування кредитом. Наданий кредит забезпечений порукою ОСОБА_3 . Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2011 року по справі №1519/2-4031/11 задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь Банку заборгованість за договором про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007 на суму 2 465 627, 72 грн, що еквівалентно 309 340 дол. США. Згідно зі ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Неодержання прибутку Банку від виконання банківських операцій може привести до порушення фінансової установи, акції якої повністю належать державі, а відтак зменшення надходжень до бюджету у якості платежів та податків, що негативно вплине на можливості кредитування вітчизняного виробника, розвитку ощадної справи, всебічного банківського обслуговування юридичних та фізичних осіб. У зв`язку із зазначеним порушенням умов кредитного договору може спричинити невиконання Банком мети діяльності. У теперішній час відповідачі відмовляються в добровільному порядку виконувати умови кредитного договору, тому позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду.

Представник ПАТ «Державний ощадний банк України», будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду заяву в якій підтримав позовні вимоги, просить розглянути справу у його відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час, місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння ПАТ «Ощадбанк» задоволено.

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість, яка виникла на підставі договору про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007, в сумі: прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2010 по 19.11.2012 37 443,15 дол. США; пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 1 238,19 дол. США; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 22 778,39 дол. США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 5 040,00 грн; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 1 403,29 грн, а всього 61 459,73 доларів США та 6 443,29 грн;

вніс зміни до договору про іпотечний кредит № 1789-н від 01.08.2007 року, а саме в п. 1.2 слова та цифри «на 300 (триста) місяців» замінити на «терміном остаточного погашення кредиту, встановити дату подання позовної заяви до суду»; в п. 1.5 «останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 01 серпня 2032 року» замінити на «датою здійснення останнього платежу в рахунок погашення кредиту встановити дату подання позовної заяви до суду»;

стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння ПАТ «Ощадбанк» сплачений судовий збір в сумі 3 219,00 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року виправлено в заочному рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року, допущену описку в другому абзаці резолютивної частини, виклавши його наступним чином: «Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння ПАТ «Ощадбанк» заборгованість, яка виникла на підставі договору про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007, в сумі: прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2010 по 19.11.2012 37 443,15 дол. США; пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 1 238,19 дол. США; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 22 778,39 дол. США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 5 040,00 грн.; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 1 403,29 грн, а всього 61 459,73 доларів США та 6 443,29 грн».

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 червня 2020 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржила заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року та ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2013 року про виправлення описки у судовому рішенні в апеляційному порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволена частково, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння АТ «Ощадбанк» відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволена частково, ухвалу Малиновського районного суду від 28 липня 2014 року скасовано.

АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння АТ «Ощадбанк» оскаржило постанови Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №1519/21474/2012 (провадження №61-61-5795св21) касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння АТ «Ощадбанк» задоволено частково, ухвали Одеського апеляційного суду від 08 липня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року скасовані, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 березня 2022 року відповідачу ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2013 року.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме, помилкове не застосування судом першої інстанції спірних правовідносин частини 2 статті 1050 та статтю 625 ЦК України.

Відповідачу ОСОБА_1 судові повістки неодноразово надсилались на зазначену нею в апеляційній скарзі адресу, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Крім того, апеляційним судом враховується, що судова повістка про виклик до апеляційного суду була направлена представнику ОСОБА_1 адвокату Крупка О.О. на її електронну адресу, яку вона особисто вказувала як засіб листування, та в особистий кабінет Електронного суду.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі про дату судового засіданні повідомленні належним чином та завчасно, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, заяв про відкладення розгляду справи не надходило.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщеного відповідача по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння АТ «Ощадбанк» на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007 ВАТ «Державний ощадний банк України» надав ОСОБА_4 кредит в сумі 200 000,00 доларів США, строком до 01 серпня 2032 року, зі сплатою процентів за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 01 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно якого він зобов`язався відповідати по кредитному договору як солідарний боржники з ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У теперішній час відповідачі відмовляються в добровільному порядку виконувати умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 19 листопада 2012 року складає: прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2010 по 19.11.2012 37 443,15 дол. США; пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 1 238,19 дол. США; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 22 778,39 дол. США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 5 040,00 грн; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 1 403,29 грн, а всього 61 459,73 доларів США та 6 443,29 грн.

Проте, з висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи із наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що Банком не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, що після ухвалення заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2011року про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007 в повному обсязі Банк має право стягувати заборгованість в сумі: прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2010 по 19.11.2012 37 443,15 дол. США; пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 1 238,19 дол. США; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 05.11.2010 по 19.11.2012 22 778,39 дол. США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 5 040,00 грн.; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 01.10.2009 по 19.11.2012 1 403,29 грн, а всього 61 459,73 доларів США та 6 443, 29 грн.

Так, за договором про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007 визначено кінцевий термін повернення кредиту 01 серпня 2032 року.

Крім того, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2011 року по справі №1519/2-4031/11 задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь Банку заборгованість за договором про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007 2 465 627, 72 грн, що еквівалентно 309 340 дол. США.

Отже строк повернення кредиту за вказаним договором змінився на 31 січня 2011 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Зазначене відповідає правовому висновку щодо застосування Великою Палатою Верховного Суду відповідних норм права, викладеному у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18)а також Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №520/7566/15 (провадження №61-47573св18), у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №509/223/16 (провадження №61-40782св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Таким чином, у разі ухвалення заочного рішення Малиновським районним судом м. Одеси 31 травня 2011 року про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007 в повному обсязі та зміни строку повернення кредиту, у Банка припинилось право нараховувати проценти за користування кредиту, пені та комісійної винагороди, а позовних вимог з підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, Банк не заявляв.

Обґрунтовуючи вимоги щодо внесення змін умов договору про іпотечний кредит №1789-н від 01.08.2007, а саме в п. 1.2 слова та цифри «на 300 (триста) місяців» замінити на «терміном остаточного погашення кредиту, встановити дату подання позовної заяви до суду»; в п. 1.5 «останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 01 серпня 2032 року» замінити на «датою здійснення останнього платежу в рахунок погашення кредиту встановити дату подання позовної заяви до суду», Банк стверджував, що неодержання прибутку Банку від виконання банківських операцій може привести до порушення фінансової установи, акції якої повністю належать державі, а відтак зменшення надходжень до бюджету в якості платежів та податків, що негативе вплине на можливості кредитування вітчизняного виробника, розвитку ощадної справи, всебічного банківського обслуговування юридичних та фізичних осіб. У зв`язку із зазначеним порушення умов кредитного договору може спричинити невиконання Банком мети діяльності.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, частини 2 статті 651 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13 дійшов до наступного правового висновку: «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона».

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Однак, в судовому засіданні Банк взагалі не надав належних та допустимих доказів на підтвердження істотності порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням відповідачем, яка виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє Банку отримати очікуване при укладенні договору, а також не встановлено, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що, оскільки у Банку після 31 січня 2011 року припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом, пеню та комісійну винагороду, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, Банк не заявляв та відсутністю правих підстав для зміни умов договру, то у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі №496/2783/15 (провадження №61-12448св18).

Отже, вимоги Банку є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, частини 2 статті 1050, статті 625 та статті 651 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Банку.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4. ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управляння ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та внесення змін до кредитного договору, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 16 жовтня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік