КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів та повернення депозитного вкладу, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк», в якій, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь 17 211,87 Євро за депозитним договором №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року, з яких: 10 881,62 Євро сума простроченого депозиту, 5 181,62 Євро сума нарахованих відсотків, 778,11 євро - 3% річних на суму вкладу та 370,52 Євро - 3% річних на суму процентів.

В обґрунтування позову зазначав, що 09 січня 2013 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір №SAMDN7052, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад у розмірі 9 950,08 Євро строком на 366 днів під 8% річних.

13 січня 2014 року договір №SAMDN7052 від 09 січня 2016 року розірвано, а кошти по даному депозитному договору було виплачено на картковий рахунок № НОМЕР_1 та перераховано банком на депозитний рахунок по депозитному договору №SAMDNWFD900, укладеному 13 січня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до умов депозитного договору №SAMDNWFD900 ОСОБА_1 розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10 881,62 Євро на 366 днів по 13 січня 2015 року під 8% річних з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання.

Вказував, що 11 січня 2022 року звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу, проте суму вкладу не отримав, як не отримав і відсотки за весь час користування коштами.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за депозитним договором № SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року у розмірі 10 881,62 Євро, суму нарахованих відсотків у розмірі 5 181,62 Євро, 3% річних на суму вкладу у розмірі 778,11 Євро та 3% річних на суму процентів в розмірі 370,52 Євро, загалом 17 211,87 Євро.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 6 760,82 грн.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2023 року стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Не погоджуючись з указаними рішенням та додатковим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційними скаргами, в яких просить рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, стягнути з позивача на користь банку судовий збір за подання апеляційної скарги; додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

У мотивування скарг зазначає, що внаслідок укладення 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за договором, якій є предметом спору у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.

Уважає, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон».

Зауважує, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року укладений сторонами ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» у простій письмовій формі з дотриманням всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладення такого виду правочину (наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання - перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику). Отримання згоди від кредиторів - клієнтів Кримської філії Приватбанк, грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон», відбулося з повним дотриманням вимог чинного законодавства.

Посилається на те, що оскільки АТ КБ «Приватбанк» не є боржником за депозитним договором, який є предметом спору, відсутні підстави для стягнення з банку відсотків, нарахованих позивачем.

Також указує на те, що судом першої інстанції стягнуто з банку судовий збір у розмірі 6 760,82 грн, що є прямим порушенням норм процесуального права, оскільки ціна позову становить 553 222,20 грн (17 211,87 * 32,1419), відповідно судовий збір за подання позовної заяви складає 5 532,22 грн.

В частині оскарження додаткового рішення зазначає про те, що стороною позивача не підтверджено сплату коштів за надання професійної правничої у розмірі 15 000 грн, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Уважає, що з наданого представником позивача акту виконаних робіт (наданих послуг) вбачається не співмірність та непропорційність заявленого до стягнення розміру витрат у судовій справі, зважаючи на її складність та обставини.

14 серпня 2023 року на електронну адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення та додаткового рішення суду - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором депозитного вкладу відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.

Договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед позивачем з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» за Депозитним договором №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року.

За період користування депозитом (з 13 січня 2014 року - дата укладання депозиту по 01 січня 2020 року - дата розірвання депозиту ) відповідач не сплачував позивачу відсотки, передбачені депозитним договором № SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року у розмірі 8% річних, які нараховуються на суму вкладу, що не було спростовано з боку відповідача жодними належними та допустимими доказами, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача відсотки передбачені вищевказаним договором депозиту за вищевказаний період у розмірі 5 181,62 Євро.

Оскільки відповідач на вимогу позивача не повернув вклад та нараховані відсотки, місцевий суд уважав, що позивач правомірно просить суд стягнути з відповідача 3% на суму вкладу та 3% на суму процентів.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 09 січня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір №SAMDN7052, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад у розмірі 9 950,08 Євро строком на 366 днів під 8% річних.

На підтвердження внесення вкладу на рахунок у розмірі 9 950,08 Євро, позивачем додано до позовної заяви квитанцію, видану АТ КБ «Приватбанк».

У подальшому договір №SAMDN7052 від 09 січня 2013 року розірвано, а кошти по даному депозитному договору виплачено на картковий рахунок № НОМЕР_1 та перераховано банком на депозитний рахунок по депозитному договору №SAMDNWFD900, укладеному 13 січня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до умов депозитного договору №SAMDNWFD900, ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10 881,62 Євро на 366 днів по 13 січня 2015 року під 8% річних з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання.

Вказане підтверджується і наданою з боку АТ КБ «Приватбанк» випискою.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Романченко О.М. 26 грудня 2019 року за вих. №309/12-2019 звертався до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу, яка була отримана АТ КБ «Приватбанк» 28 грудня 2019 року, про що свідчить відповідний штамп банку.

11 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу та просив належні йому грошові кошти перерахувати на його рахунок, який додавався.

Матеріали справи не містять відповіді АТ КБ «Приватбанк» на таке звернення.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не повернув йому депозитний вклад.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком.

Пунктом 5 постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Таким чином, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Договір банківського вкладу передбачає, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а у банку - відповідний обов`язок. Із договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, судам необхідно встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Як роз`яснив Верховний Суд у пункті 40 своєї постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.»

Споживач не повинен нести втрати та зазнавати якісь незручності через вади та недоліки в оформленні документів, допущені працівниками банку, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій в силу пункту 174 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року № 174.

Тобто, Верховний Суд наголосив, що на підтвердження укладення договорів банківського вкладу та внесення грошових коштів на депозитні рахунки суди зобов`язані приймати навіть ті квитанції, які не відповідають певним вимогам законодавства і умовам договору банківського вкладу через недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства.

Статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунку за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунку, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунку за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.

Отже, операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, а також Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до пункту 4.14. Положення емітенти платіжних карток зобов`язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року №6-118цс14.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунку під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору (Висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №201/8674/14-ц).

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі депозитного договору №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року, за умовами якого на депозиті позивача розміщена сума у розмірі 10 881,62 Євро, що не було спростовано з боку відповідача, а навпаки підтверджена наявними в матеріалах справи документами.

Зазначене підтверджується і судовим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 26 січня 2022 року, яке набрало законної сили та міститься в єдиному реєстрі судових рішень.

Вказаним судовим рішенням з наявних в матеріалах справи договору, виписки по картковому рахунку позивача № НОМЕР_1 та пояснень представника відповідача встановлено, що вклад з процентами за договором № SAMDN7052 від 09 січня 2013 року в сумі 10 881,62 Євро переведений на вкладний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий позивачу на підставі укладеного з відповідачем депозитного договору SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року.

Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою від 24 липня 2020 року за підписом головного бухгалтера АТ КБ «Приватбанк», завіреним належним чином платіжним дорученням №E0113VM43J від 13 січня 2014 року про підтвердження переведення суми депозиту у розмірі 9 950,08 Євро на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 , завіреним належним чином платіжним дорученням №E0113VM43 від 13 січня 2014 року про підтвердження факту перерахування коштів у розмірі 10 881,62 Євро з карткового рахунку позивача № НОМЕР_1 для відкриття депозитного договору №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року (рахунок НОМЕР_2 ) та випискою по картковому рахунку № НОМЕР_1 , якою підтверджується, що кошти по депозитному договору №SAMDN7052 було виплачено 13 січня 2014 року на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 та в подальшому (13 січня 2014 року) позивачем було відкрито інший депозитний договір №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу та позивач вніс кошти на депозитний рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк».

Як зазначено вище, 13.01.2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад у розмірі 10 881,62 Євро строком на 366 днів під 8 % річних.

Умовами вказаного депозитного договору передбачено, що він неодноразово продовжується за умови відсутності заяви вкладника про бажання забрати кошти, а також сторони дійшли згоди, що у вкладника та у банку є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два дні до дати розірвання договору.

Скориставшись своїм правом, позивач в особі представника 26 грудня 2019 року за вих. № 309/12-2019 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу.

У зазначеній заяві останній вказав на те, що виникла необхідність у достроковому розірванні даного договору та, пославшись на пункт 5 договору №SAMDNWFD200 від 06 грудня 2013 року, повідомив про дострокове розірвання вказаного договору з 13 січня 2020 року. Крім того, зазначив про те, що 13 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір №SAMDNWFD900, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад у розмірі 10 881,62 Євро строком на 366 днів під 8% річних. В той же час, ОСОБА_1 не бажає більше продовжувати строк даного депозитного договору. Повідомив про відмову від автоматичного продовження строку дії депозитного договору №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року та просив повідомити йому адресу та номер відділення, в якому він може одержати депозитний вклад з відсотками, нарахованими відповідно до умов договору з 13 січня 2014 року по 13 січня 2020 року.

Судом встановлено і це не заперечувалось відповідачем, що останній 28 грудня 2019 року отримав заяву позивача про повернення йому сум вкладу із нарахованими на нього процентами за депозитним договором SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року, проте не відреагував на таку заяву позивача (а.с. 70).

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» вчинив перевід боргу за депозитним договором позивача на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому відповідати має саме ТОВ «ФК «Фінілон».

Відповідно до статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Депозитний договір №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року не містять положень про внесення змін про переуступку АТ КБ «Приватбанк» банківського вкладу іншим особам шляхом мовчання.

У свою чергу, позивач ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором депозитного вкладу відповідно до статті 520 ЦК України, а тому договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між АТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.

У постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року (справа №757/61918/18) міститься правовий висновок, згідно якого доводи про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19 (провадження №61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі №201/8704/19 (провадження №61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі №755/17323/19 (провадження №61-436св21), від 26 січня 2022 року у справі №757/34314/18-ц (провадження №61-7121св21) у подібних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20, провадження № 14-224цс21.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед позивачем з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» за депозитним договором №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року.

Зважаючи на викладене, саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у даній справі.

Отже, за відсутності згоди ОСОБА_1 на переведення боргу за договором банківського вкладу від 13 січня 2014 року №SAMDNWFD900 на ТОВ «ФК Фінілон», доводи АТ КБ «Приватбанк» щодо відсутності у останнього зобов`язань з виплати боргу за вказаним банківським вкладом є безпідставними та не спростовують обов`язку банку виконати умови укладеного з ОСОБА_1 договору депозитного вкладу.

Оскільки вклад позивачу не було повернуто, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на його користь 10 881,62 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми нарахованих відсотків згідно з договором у розмірі 5 181,62 Євро.

Умовами договору банківського вкладу №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року, який є предметом розгляду у даній справі, встановлено строк дії договору до 13 січня 2015 року з правом подальшої автоматичної лонгації без укладання додаткових угод до договору та з можливістю дострокового розірвання договору на вимогу вкладника.

Згідно умов банківського вкладу на суму вкладу нараховуються відсотки в розмірі 8% річних.

Як установлено та підтверджено матеріалами справи, позивачем 26 грудня 2019 року направлено АТ КБ «Приватбанк» заяву про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу, яка отримана останнім 28 грудня 2019 року, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 70).

Таким чином, направивши вказану заяву, позивач скористався своїм правом на розірвання договору №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року.

Заперечень щодо розірвання договору депозиту, з боку відповідача на адресу позивача не надходило.

У пункті 5 договору банківського вкладу №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року сторонами передбачено можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника.

Як правило, чинність укладеного договору припиняється зі спливом встановленого строку його дії та виконанням сторонами зобов`язань. Однак, через об`єктивні або суб`єктивні причини вкладник може виступити ініціатором дострокового припинення дії договору банківського вкладу, пред`явивши банку вимогу про дострокове повернення вкладу. Порядок реалізації такого права вкладника передбачається законодавством України та умовами укладеного ним договору з банком.

За договором банківського строкового вкладу, банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за ним зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів на його вимогу до спливу строку можливе виключно у випадках, передбачених договором.

Отже, враховуючи те, що за період користування депозитом (з 13 січня 2014 року - дата укладання депозитного договору по 01 січня 2020 року - дата розірвання договору депозиту) відповідач не сплачував позивачу відсотки, передбачені депозитним договором №SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року у розмірі 8% річних, які нараховуються на суму вкладу, що не було спростовано з боку відповідача жодними належними та допустимими доказами, тому місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за вищевказаним договором депозиту за період з 13 січня 2014 року по 01 січня 2020 року у розмірі 5 181,62 Євро.

Відповідач не спростував вказану суму відсотків, свого контррозрахунку не надав.

Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача 3% річних на суму вкладу у сумі 778,11 Євро та 3% річних на суму процентів у розмірі 370,52 Євро за період з 02 січня 2020 року по 20 травня 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач на вимогу позивача не повернув вклад та нараховані відсотки, вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 3% на суму вкладу та 3% на суму процентів є обґрунтованими.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 778,11 євро - 3% річних на суму вкладу та 370,52 Євро - 3% річних на суму процентів, оскільки за порушення будь-якого грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності.

Установивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, взявши за основу розрахунок позивача, який не спростований відповідачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо стягнення судового збору.

Згідно пункту 1 частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України ).

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з відповідача 17 857,32 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року, що за курсом НБУ станом на день подання позовної заяви (03.02.2022 року) становило 573 968,19 грн (17 857,32 Євро * 32,1419 ).

23 травня 2022 року представник позивача звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача 17 211,87 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за депозитним договором № SAMDNWFD900 від 13 січня 2014 року у розмірі 10 881,62 Євро, суму нарахованих відсотків у розмірі 5 181,62 Євро, 3% річних на суму вкладу у розмірі 778,11 Євро та 3% річних на суму процентів в розмірі 370,52 Євро, загалом 17 211,87 Євро.

На час ухвалення рішення 17 211,87 Євро за курсом НБУ на день ухвалення рішення складало 676 082,25 гривень (17 211,87 Євро * 39,28 ).

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, судовий збір за подання позовної заяви складає 6 760,82 грн (676 082,25 грн * 1%).

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом про захист прав споживачів та повернення депозитного вкладуОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір у розмірі 6 760,82 грн підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши наявність між сторонами договірних правовідносин та невиконання банком зобов`язань за вказаними договорами банківського вкладу, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з банку коштів за цим договором.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо оскарження додаткового рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2023 року.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята статті 139 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (Правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі №915/294/21).

Звертаючись до суду із заявою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано: Договір №20/12-2019 від 23 грудня 2019 року, Додаткову угоду до Договору №20/12-2019 від 23 грудня 2019 року, Додаткову угоду №2 від 01 лютого 2022 року до Договору №20/12-2019 від 23 грудня 2019 року, Акт виконаних робіт №6 від 01 червня 2023 року до Договору № 20/12-2019 від 23 грудня 2019 року.

Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди № 2 до Договору № 20/12-2019 від 23 грудня 2019 року Адвокатське бюро «Олексія Романченко» прийняло на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та повернення депозитного вкладу.

Відповідно до пункту 2 Додаткової угоди №2 до Договору №20/12-2019 від 23 грудня 2019 року сторони погодили, що гонорар Адвокатського бюро за ведення справи, визначеної у пункті 1 даної додаткової угоди, у суді першої інстанції становить 30 000 грн у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення судом рішення не на користь клієнта.

Згідно пункту 8 Додаткової угоди №2 до Договору № 20/12-2019 від 23 грудня 2019 року надання Адвокатським бюро правничої допомоги при розгляді справи у суді першої інстанції включає у разі необхідності: підготовка та подання до суду позовної заяви, підготовку і подання до суду відповіді на відзив на позовну заяву, підготовка та подання до суду клопотань про залучення доказів, надання суду відповідних доказів, за необхідності підготовку та подання до суду заяв та клопотань з процесуальних питань або заперечень на заяви та клопотання з процесуальних питань, участь у судових Засіданнях, надання пояснень суду, підготовку та подання до суду інших документів, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, які необхідні для розгляду справи.

01 червня 2023 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченко» та ОСОБА_1 підписано Акт виконаних робіт № 6 до Договору №20/12-2019 від 23 грудня 2019 року, відповідно до якого сторони погодили, що відповідно до пунктів 1, 8 Додаткової угоди №2 від 01 лютого 2022 року до Договору № 20/12-2019 від 23 грудня 2019 року Адвокатське бюро надало Клієнту правничу допомогу у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області при розгляді справи № 357/1559/22 про захист прав споживача, саме: підготовлено позовну заяву від 03 лютого 2022 року - витрачено 3,5 години; підготовлено заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції від 22 лютого 2022 - витрачено 0,5 години; підготовлено відповідь на відзив від 20 травня 2023 - витрачено 2 години; підготовлено заяву про зменшення позовних вимог - витрачено 0,5 години; взято участь у судовому засіданні 14 червня 2022 року - витрачено 2 години; підготовлено клопотання про поновлення провадження у справі від 23 квітня 2023 року - витрачено 0,5 години; взято участь у судовому засіданні 31 травня 2023 року - витрачено 1,5 години; підготовлено заяву про ухвалення додаткового рішення від 01 червня 2023 - витрачено 1,5 години. Під час надання правової допомоги Клієнту у суді першої інстанції Адвокатським бюро витрачено 12 годин.

На час розгляду справи судом першої інстанції з боку відповідача не надходило до суду заяви або клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що Адвокатське бюро «Олексія Романченко» в особі адвоката Романченка О.М. в інтересах позивача ОСОБА_1 вже звертався до відповідача з аналогічними вимогами про стягнення депозиту за доларовим вкладом, що міститься у вільному доступі в реєстрі судових рішень, вимоги мали аналогічний характер, у зв`язку з чим уважав, що в даній справі не потребувало значного часту для вивчення, складання позовної заяви (3,5 години, як зазначено витрачено на підготовку позовної заяви ), тощо.

Суд вказав, що позивач та його представник не надали обґрунтованих доказів того, що підготовка позовної заяви у даній справі вимагала значного обсягу часу та за своїми характеристиками була віднесено до категорії складних справ.

Крім того, витрачення часу (0,5 години) на підготовку заяви про зменшення позовних вимог не може враховуватись судом, оскільки необхідність подання такого клопотання виникла у зв`язку з неправильним розрахунком, який було здійснено самим представником.

Не відповідає в повній мірі і час, який було витрачено представником позивача в судовому засіданні 14 червня 2022 року, де представник зазначав 2 години, але з протоколу судового засідання вбачається, що представник позивача витратив час на участь в судовому засіданні лише 34 хвилини (розпочато засідання об 11:39, а закінчено о 12:13 годині).

Також, не потребувало значного часу та складності клопотання/заява про поновлення провадження у справі.

Суд першої інстанції, зваживши на те, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, фактичним обсягом часу, який міг би витратити адвокат на виконання відповідних робіт або надання послуг, обсягом виконаних робіт та наданих послуг, що були дійсно необхідними та пов`язаними з розглядом справи, дійшов законного та обґрунтованого висновку про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивача до 15 000 грн.

Отже, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази є безумовною підставою для їх відшкодування, проте з урахуванням доведеного документально розміру, критерію розумної необхідності таких витрат.

Ураховуючи викладене, колегія вважає, що ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу здійснено у відповідності до закону, з урахуванням всіх обставин та доказів, поданих на обґрунтування заяви.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник