ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7667/23 Справа № 178/887/22 Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Криничанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Овчаренко Леся Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ПН Криничанського РНО Дніпропетровської області Овчаренко Л.Л., про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, мотивуючи його тим, що 14 червня 2001 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. З 2005 року вона зі своїм чоловіком почали проживати в будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . У 2007 року вона була зареєстрована за вказаною адресою, про що зроблено відповідний запис у домовій книзі.

Зазначала, що з часу заселення у вказаний будинок вони почали здійснювати ремонтні роботи у ньому, а їх батьки їм у цьому здійснювали допомогу. Оплату за більшу частину ремонтних робіт, для належного проживання у вказаному будинку, вона здійснювала за власні кошти, які самостійно заробляла.

Вказувала, що у січні 2022 року їй стало відомо, що відповідач подарував вищезазначений будинок своїй матері ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що договір дарування житлового будинку є протиправним, таким, що порушує її законні права на володіння нерухомим майном, та при його посвідченні нотаріусом було допущено певні порушення, а тому просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який посвідчено 21 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Криничанського нотаріального округу Овчаренко Л.Л. та зареєстровано у реєстрі за №721.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно залишив її вимоги без задоволення, зробив хибні висновки та викрутив обставини справи. Договір дарування було укладено під час перебування її з позивачем у шлюбі та він мав отримати згоду на це. Наголошувала на ряді поліпшень домоволодіння здійснених за рахунок її грошових коштів, оскільки вона працювала та мала стабільний дохід значно вищій за дохід відповідача.

21 серпня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошує на тому, що будинок йому подарували батьки та він є його особистою власністю якою він може розпоряджатися на власний розсуд.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 14 червня 2001 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 14 червня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Криничанського району Дніпропетровської області.

З 2005 року сторони почали проживати у будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

У 2007 року позивачку було зареєстровано за вказаною адресою, про що зроблено відповідний запис у домовій книзі. З часу вселення у цей будинок сторони почали здійснювати ремонтні роботи у ньому, а їх батьки їм у цьому здійснювали допомогу. На підтвердження здійснення оплати за певні послуги, пов`язані з обладнанням вказаного житлового будинку, позивачкою додано до матеріалів справи копії платіжних доручень та договорів щодо надання різного виду послуг.

Судом встановлено, що заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2021 року шлюб, зареєстрований 14 червня 2001 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криничанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №17, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до договору дарування, серії НМК 460081, посвідченого 21 жовтня 2021 року (колегія суддів звертає увагу на те, що датою оспорюваного правочину є 21 жовтня 2020 року) ПН Криничанського нотаріального округу Овчаренко Л.Л. та зареєстрованого у реєстрі за №721, ОСОБА_2 подарував належний йому житловий будинок ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції були заслухані свідки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив саме з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, а судом не встановлено правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, втім не погоджується з підставами відмови, у зв`язку з наступним.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення статей 215,216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних праві та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Так, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 , під час вчинення оспорюваного правочину, не мав на це права, оскільки домоволодіння, яке на підставі цього правочину він подарував ОСОБА_3 , фактично є спільним сумісним майном подружжя, вартість якого істотно збільшилася за час їх перебування у шлюбі.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п.11) викладена правова позиція, відповідно до якої, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1 та 2 ст.3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу, як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку (ст.51 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 (провадження №61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі №570/1533/20 (провадження №61-8068св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що клопотання про залучення в якості співвідповідача ОСОБА_3 (яка на підставі оспорюваного позивачкою договору дарування набула право власності на будинок) позивачем не заявлялося та на власний розсуд було не залучено її до участі у справі. Тоді як суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити співвідповідача на стадії апеляційного розгляду, оскільки перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на момент його винесення.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову та наявності правових підстав для його задоволення не можуть бути прийняті до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо відмови у задоволенні позовних вимог в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р.Куценко

М.О.Макаров