СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

ун. № 759/3943/23

пр. № 2/759/2240/23

11 липня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Овдій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ) до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні (03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 27) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2023 р. ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить стягнути з Російської Федерації (далі - РФ) на свою користь моральну шкоду у розмірі 1000000 грн. завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. В обґрунтування позовних вимог вказує, що до 2016 року він разом із сім`єю проживав у м.Горлівка Донецької області, у віці 12 років був вимушений разом із матір`ю ОСОБА_2 залишити місце постійного проживання та навчання, продовжити навчання у незнайомому населеному пункті та іншому навчальному закладі, у зв`язку із чим відбулися негативні зміни у життєвих обставинах позивача, які позначилися на відносинах з друзями, родиною. Позивач відчував постійну самотність, прикладав значних зусиль для відновлення попереднього стану, зокрема налагодження відносин з новими однокласниками. Крім того, у зв`язку із незаконними діями відповідача позивач позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном - квартирою АДРЕСА_3 , співвласником якої він є.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.03.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.04.2023 р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та /або його представник у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представником позивача адвокатом Гапоном С.В. подано клопотання про розгляд справи за відсутності сторони.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзиву не надав.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у м.Горлівка Донецької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження.

Згідно відомомстей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 належить частки квартири АДРЕСА_3 .

Згідно довідки №3008-16783 від 15.11.2016 р. ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання якого: АДРЕСА_4 .

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, зокрема і м.Горлівка Донецької області.

24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення РФ на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України N 64/2022 від 24.02.2022 р "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" " від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України", в Україні введено військовий стан.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3ст. 82 ЦПК України.

Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава РФ є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі №760/17232/20-ц.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоцільним.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і РФ, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі N 308/9708/19 (провадження N 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі N 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі N 635/6172/17, провадження N 14-167 цс 20, (пункт 58).

Суд також враховує, що РФ, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.75 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ.

Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про оборону України", збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якої проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Відшкодування жертвам серйозних порушень міжнародних норм в сфері прав людини і серйозних порушень міжнародного гуманітарного права може включати наступні форми: реституцію, компенсацію, реабілітацію, сатисфакцію та гарантії неповторення (non-repetition). Компенсацію слід надавати за будь-яку шкоду, яка піддається економічній оцінці, вона також має бути співмірною серйозності порушення в кожному індивідуальному випадку серйозного порушення. Відшкодування або компенсація повинна бути забезпечена відповідно до економічної оцінки збитків. Відшкодуванню/компенсації можуть підлягати: фізична або психологічна травма; втрачені можливості, в тому числі можливості працевлаштування, освіти та отримання соціальних пільг; матеріальна шкода та втрачена вигода, включаючи втрату можливого заробітку; моральна шкода; витрати на правову та експертну допомогу, ліки та медичне обслуговування, а також на послуги психологічних та соціальних служб.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Підставами для відшкодування моральної шкоди може бути зокрема порушення порушення особистих немайнових прав особи (ст.280 ЦК України).

Особисте немайнове право це суб`єктивне цивільне право, яке за своїм змістом пов`язане з особою його носія, не має економічної природи походження та економічного змісту, а також спрямоване на задоволення фізичних (біологічних), духовних, моральних, культурних, соціальних чи інших нематеріальних потреб (інтересу) і об`єктом якого є особисте немайнове благо.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 року в п. 5 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19.

Наявність завданої позивачу шкоди полягає у вимушеному переселенні та залишенні місця свого постійного проживання та навчання, позбавленні можливості користуватися нерухомим майном, що відбулося внаслідок збройної агресії РФ та вторгнення на територію України.

Окрім того, суд зауважує, що позивач залишається законним власником нерухомого майна, який однак втратив фактичну можливість користуватись ним. В розумінні Європейського суду з прав людини у справі «Лоізіду проти Туреччини» тривала заборона доступу до власності призводить в кінцевому підсумку до порушення прав, передбачених ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Протиправність діяння характеризується порушенням відповідачем чисельної кількості міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.75 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.74 року.

Між протиправними, злочинними діями РФ та завданою позивачу шкодою наявний безпосередній причинний зв`язок.

Вина заподіювача шкоди презюмується, так як такі протиправні дії РФ є цілеспрямованими, триваючими, загальновідомими, а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, матеріалами справи доведено, що позивач внаслідок збройної агресії РФ проти України був вимушений покинути разом із родиною місце свого постійного проживання - м.Горлівка Донецької області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України - м.Києва, як внутрішньо переміщена особа. Внаслідок чого позивач втратив житло співвласником якого він є, спілкування з друзями та родичами, місце навчання, переніс стрес і побоювання за свою безпеку.

Однак суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000 грн. не є достатньо доведеними та обґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів, що через збройну агресію РФ позивачу було завдано ушкодження здоров`я, чи мала місце протиправна поведінка конкретно щодо нього чи членів його родини, або було знищено чи пошкоджено його майно, тобто підстав, за якими за міжнародними договорами покладено відповідальність на сторону збройного конфлікту щодо відшкодування завданої з таких підстав шкоди чи збитків, оскільки встановлено, що моральні страждання позивача були викликані лише його загальними переживаннями та труднощами через наслідки вторгнення РФ на територію України, що змусило позивача та його родину покинути місце свого проживання, що позбавило його звичайного ритму життя, налагодженого побуту.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивача, обсяг заподіяної їм шкоди та обставини, за яких така шкода була заподіяна, суд доходить висновку, що з відповідача РФ слід стягнути компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 300000,00 грн. Указаний розмір відшкодування суд вважає таким, що відповідають засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодують завдану позивачеві моральну шкоду.

Керуючись ст.ст.23, 1167 ЦК України, ст.ст. 6-13, 18, 19, 77-79, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ) до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні (03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 27) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії, задовольнити частково.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 300000,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова