РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Мукачево Справа №303/6607/23

2/303/1007/23

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Станкович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2

до відповідача Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області

про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2

звернулася до суду з позовом до Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання права власності на житловий будинок із усіма належними до нього господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Будинок), в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за нею права власності на Будинок за померлою матір`ю - ОСОБА_3 , яка за життя не оформила право власності, в зв`язку з чим нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, натомість у відповідності до положень частини третьої ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, за умови неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника.

Уповноважений представник відповідача відзиву на позов до суду не надав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Судом встановлено, що батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , а.с 8).

Прізвище позивача ОСОБА_1 було змінено на « ОСОБА_5 » на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 23.05.1999 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ).

Відповідно до даних свідоцтва про укладення шлюбу від 28.01.1952 року серії НОМЕР_3 , між померлими ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - « ОСОБА_7 ») було зареєстровано шлюб (а.с. 10).

Згідно з даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 21.02.1998 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мати позивача, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 від 20.02.1999).

Із інформаційної довідки №186 виданої 12.06.2023 року Мукачівським районним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ТОВ «Зодчий і К» вбачається, що право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано, технічна інвентаризація проводилась у 1985 році. Актуальна інформація про зареєстроване право власності за період з 01.01.2013 відсутня.

Згідно з даними актів №25, №26 від 06.06.2023 року, складених секретарем Чинадіївської селищної ради та засвідчених підписами громадян ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 була забудовником Будинку, разом з нею постійно проживала її донька ОСОБА_11 .

Як вбачається з довідки виданої відділом з питань забезпечення діяльності ЦНАП Чинадіївської селищної ради від 06.06.2023 №3082/06-19/06.2023, на момент смерті батька позивачки - ОСОБА_4 , який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним постійно проживали дружина - ОСОБА_3 та донька ОСОБА_11 .

Також в матеріалах справи міститься технічний паспорт на будинок з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного об`єкта нерухомості, до складу якого входить житловий будинок літ. «А», 1957 року побудови; сарай літ. «Б», 1957 року побудови; сарай літ. «В», 1957 року побудови; навіс «Д», 1957 року побудови; вбиральня літ. «З», 1957 року побудови.

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається уст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За статтею 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України).

Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оцінюючи фактичні обставини по справі не предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі постанови приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Лукач Т. М. від 03.07.2023 №48/02-31, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю документу, який посвідчує право власності спадкодавця на Будинок та його державної реєстрації.

Суд приймає до уваги те, що згідно з даними технічного паспорту роком забудови Будинку є 1957, тому право власності не підлягало обов`язковій державній реєстрації. Вказана обставина пояснює фактичну відсутність правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_3 .

Згідно з даними довідки від 06.06.2023 №3084/06-19/06.2023, виданої відділом з питань забезпечення діяльності ЦНАП Чинадіївської селищної ради, ОСОБА_1 зареєстрована згідно реєстру територіальної громади за адресою місцезнаходження Будинку. Отже, проживаючи в будинку, забудовником якого є її мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач після її смерті фактично прийняла спадщину.

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Відповідно до абзаців другого та третього пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Так, ст. 548 ЦК УРСР 1963 р. було передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У відповідності з положеннями ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. спадкоємцем, що прийняв спадщину визнається, вважається особа, що фактично вступила в управління або володіння спадковим майном.

Також суд приймає до уваги те, що роком забудови Будинку є 1957 рік.

По відношенню до наведених фактичних обставин слід зазначити, що відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Закону, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про наявність всіх законодавчих підстав для задоволення позовних вимог з огляду на доказово підтверджені обставини для визнання за позивачем (як єдиним спадкоємцем першої черги, що прийняла спадщину) права власності на Будинок за померлою ОСОБА_3 .

Крім того, за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність їх задоволення.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1.Позов задоволити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок із належними до нього господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3. Судові витрати покласти на позивача.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , м.Мукачево, вул. Мостова, .

Відповідач: Чинадіївська селищна рада Мукачівського району Закарпатської області, смт. Чинадійово Мукачівського району, вул. Волошина, 41.

Суддя В.В. Кость