ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8357/23 Справа № 209/436/23 Головуючий у першій інстанції: Шендрик К.Л. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова Група „ТАС»,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 26 вересня 2016 року о 09.30 годині автомобіль Газ-3302, д.р.н. НОМЕР_1 , різко дав задній хід з розворотом і завдав їй удар кутом будки в задню поверхню грудної клітини зліва, від чого вона відлетіла на кілька метрів і впала. Прийшла до свідомості, вона в машині швидкої допомоги, де медики дали їй знеболюючий укол і доставили в лікарню-швидкої допомоги м. Кам`янського. Вона відчувала нестерпний біль в спині і грудній клітці, було важко дихати, вона не могла самостійно пересуватися. При обстеженні в результаті неналежного виконання своїх профобов`язків, медики лікарні швидкої допомоги не діагностували посттравматичну пневмонію і перелом хребта, так як згідно з існуючими стандартами лікування автодорожніх травм необхідно рентгенографія всіх відділів хребта, чого медики не зробили. Вважаючи, що у неї тільки ЗЧМТ у вигляді струсу головного мозку та перелом 3-х ребер, які навіть невірно пронумерували, 28 вересня 2016 року її виписали. З 29 вересня 2016 року її відвідували вдома дільничний терапевт, невропатолог, травматолог з поліклініки №1 за місцем проживання. Виявлена лікарями пневмонія погано піддавалася лікуванню вдома, а проблеми зі спиною тільки наростали і 26 жовтня 2016 року дільничний лікар направила її в лікарню №9 м. Кам`янського, де окрім пневмонії, виявили скупчення рідини в плевральній області, провели відкачування через дренажні отвори в грудній клітці. Оскільки була потрібна операція на легенях, її направили в лікарню №16 м. Дніпра, де вона перебувала до 14 листопада 2016 року і всі дні лежала з дренажними трубками. Сильні болі не давали їй спокою ні вдень, ні вночі, вже не діяли стандартні знеболюючі препарати і їй почали колоти опій, який давав знеболювання на 1-2 години, але спати вона не могла. Спостерігаючи погіршення її стану зі спиною, завідувач відділенням лікарні №16, 14 листопада 2016 року направив її до нейрохірургії лікарні ім. Мечникова, де їй провели обстеження на томографі і виявили перелом хребта. У неї відмовили внутрішні органи і були паралізовані ноги. Вона перебувала під наглядом нейрохірурга та торакального хірурга, тому що не встигла вилікувати легені в лікарні № 16 через критичний стан зі спиною. 25 листопада 2016 року провели операцію на хребті з установкою титанової транспедикулярної системи. Після операції стан не покращився, розвинувся сильний запальний процес в рані, її мучили сильні болі, вона не могла переносити пекельний біль і її кожен день кололи знеболюючими. Так вона промучилася 20 днів і 15 грудня 2016 року її знову доставили в операційну на другу операцію. Більше місяця після цього вона перебувала в стаціонарі з незагоєною раною, переносячи нелюдські болі, відчуваючи безвихідь. На цьому грунті у неї розвинулася сильна депресія і вона змушена була звертатися до психіатра і проходити терапію, приймаючи антидепресанти і транквілізатори. У неї різко впали життєві показники. Рана на спині важко піддавалася лікуванню. У 20-х числах січня 2017 року лікарі заявили, що зробили все, що могли. 27 січня 2017 року її виписали та повезли додому. У квартиру на 9-й поверх її занесли на носилках. Після виписки з лікарні 27 січня 2017 року вона перебуває під наглядом медиків ЦПМСД №1 за місцем проживання і продовжує лікування. У березні-квітні 2017 року було проведено комісійне обстеження її стану здоров`я і як результат - інвалід 1 групи. Післяопераційна рана не заживала до вересня 2017 року, на сьогоднішній день вона продовжує прийом препаратів, бо до цього часу не може самостійно пересуватися. Водій автомобіля ОСОБА_1 навіть не намагався запропонувати їй яку б то не було матеріальну допомогу на її лікування, а коли її чоловік зателефонував йому в грудні 2016 року, той відреагував хамськи, продовжуючи стверджувати, що не збивав її і що травми вона отримала від падіння на асфальт, а не від удару автомобіля. Таким чином ОСОБА_1 , керуючи автомобілем, що є джерелом підвищеної небезпеки, в порушення п.2.3.6 п.10.9 Правил дорожнього руху України, вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, завдавши їй тяжкі тілесні ушкодження, в результаті яких вона стала інвалідом першої групи. Дані події знаходяться в причинно-наслідкового зв`язку. 95 днів вона перебувала в чотирьох лікарнях області, перенісши дві важкі операції, які не дали належного результату. Весь цей час вона відчувала і продовжує відчувати нестерпний фізичний і душевний біль, навіть сьогодні, через роки, вона не може не те, що самостійно ходити, а навіть сидіти більше 15 хвилин. У зв`язку з важкими травмами і безвиході у неї розвинулася депресія і больовий синдром. Вона цілодобово не могла спати від болю і страждань, не даючи спокою оточуючим пацієнтам і медикам, відчуваючи безпорадність і сором за свій стан. Їй соромно за те, що вона до кінця свого життя не зможе вести активний спосіб життя і бути корисною своїй родині, чоловікові, дочці і маленькій онучці, яку дочка ростить сама, а замість цього повинна бути прикута до ліжка і створювати їм проблеми. Цілий рік, до вересня 2017 року вона мучилася від незагоєної операційної рани, про що є записи в меддокументації. Чоловік і дочка кожен день їздили до неї в усі лікарні, перебуваючи там щодня по 8-10 годин з нею. У зв`язку з різким падінням життєвих показників (гемоглобіну, білок крові), рідні та близькі змушені були додатково нести витрати, закуповуючи продукти харчування в магазинах на додаток до основного харчування з дому, так як важкі травми і як наслідок їх, дві важкі операції не пройшли безслідно, не кажучи про витрати на масу лікарських засобів і донорську допомогу. Тому позивач просила стягнути на її користь з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 26434,61 грн; стягнути з відповідача на її користь за завдану моральну шкоду суму в 250000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100000,0 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1071 гривня 42 копійки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з нього грошових коштів у розмірі 100000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди і просить ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Згідно вимог та доводів апеляційної скарги, рішення місцевого суду в іншій частині не оскаржується.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України. Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткової зміни оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 26.09.2016 року, о 09 годині 35 хвилин - в світлий час доби, керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ 3302 СПГ» н.з НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , здійснював рух заднім ходом, по проїжджій частині майданчика для паркування автомобілів, розташованого напроти магазину «Елефант» по пр. Перемоги 29 «А» в м.Кам`янське, з метою виїзду з прилеглої території.

В порушення вимог п. 2.3. б), п. 10.1., п.10.9. Правил дорожнього руху України, ОСОБА_1 , проявляючи злочинну недбалість, почав здійснювати рух заднім ходом, не переконавшись в безпеці свого маневру та не звернувшись за допомогою для забезпечення безпеки руху до інших осіб, у зв`язку з чим, не переконався у відсутності на лінії руху керованого ним транспортного засобу пішохода і в безпеці виконуваного ним маневру руху заднім ходом.

В результаті ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ГАЗ 3302 СПГ», н.з НОМЕР_1 , та здійснюючи рух заднім ходом по проїжджій частині площадки для паркування автомобілів, розташованої напроти магазину «Елефант» за адресою пр. Перемоги 29 «А» в м. Кам`янське, допустив наїзд задньою лівою частиною будки автомобіля на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка рухалась позаду вищевказаного автомобіля по проїжджій частині площадки з боку будинку АДРЕСА_1 , який відбувся в область задньої лівої частини тулубу ОСОБА_2 .

Внаслідок даного наїзду, згідно виписки епікризу з історії хворого №Е8100 від 27.01.2017, ОСОБА_2 , встановлено діагноз: закрита хребтово-спинномозкової травми, забій спинного мозку в грудному відділі, компресійно-уламковий перелом 10-го грудного хребця, нижній парапарез, гіпестезія за провідниковим типом з рівня 11-го грудного хребця, закритої травми грудної клітини з переломами 7-го, 8-го та 9-го ребер ліворуч по лопатковій лінії. Двосторонній посттравматичний хілоторакс (а.с. зворот 38-39).

Виявлені у неї тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла, спричинені від механічної дії тупих твердих предметів, що діяли в задню поверхню грудної клітини ліворуч, якими могли бути виступаючі частини рухомого транспортного засобу, з послідуючим падінням обстеженої на дорожнє покриття, з можливим послідуючим стисненням органів грудної клітини між дорожнім покриттям та виступаючими частинами рухомого транспортного засобу (колеса), за умов дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до довідки МСЕК серії 12ААА №696517 від 21.04.2017 ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності безстроково (а.с. 43).

Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська суду Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортним засобом. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIII ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного судом покарання. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 про стягнення із засудженого на її користь матеріальної шкоди в розмірі 26434,61 грн та моральної шкоди 250000 грн залишено без задоволення (а.с. 63-66).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 червня 2022 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року стосовно ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишено без задоволення. Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року стосовно ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишено без змін (а.с. 67-72).

Постановою Верхового Суду від 24 листопада 2022 року вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 червня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 червня 2022 року стосовно ОСОБА_1 скасовано в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди та призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства (а.с. 73-75).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частиною першої статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України).

Позов також предявлено з підстав ч. 2 статті 1187 ЦК України, якою встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши тяжкість ушкодження здоров`я позивачки, пов`язаного з ДТП, у зв`язку з чим довідкою МСЕК серії 12ААА №696517 від 21.04.2017 ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності безстроково; приймаючи до уваги стан здоров`я позивачки, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у повсякденному житті, необхідність реабілітації, глибину, інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, - суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн, яка спричинена втратою здоров`я внаслідок ДТП.

Доводи апеляційної скарги про завдану позивачці моральну шкоду у меншому розмірі є безпідставними, оскільки суд правильно врахував характер правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань потерпілої, її стан здоров`я, час та зусилля, необхідні для відновлення здоровя у можливому обсязі, а також обґрунтовано виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року №1961-IV Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Закон №1961-IV).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц.

Відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, МТСБУ) відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

На підставі викладеного, страховик відшкодовує моральну шкоду, розмір якої є не більше ніж 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у вчиненні ДТП.

Встановлено, що на момент ДТП, згідно полісу ОСЦПВ №АЕ/8976039 від 18.06.2016 року, цивільно-правова відповідальність траспортного засобу ГАЗ 3302 СПГ, д.н. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС». Строк дії ОСОБА_4 до 18.06.2017 року.

Зазначеним Полісом №АЕ/8976039 від 18.06.2016 року, визначено ліміт відповідальності: за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 200000,00 грн; майну - 100000,00 грн, франшиза - 1000,00 грн (а.с. 62 зворот).

Ні місцевому, ні апеляційному судам не надано доказів звернення до страховика з питання виплати позивачці страхового відшкодування у звязку з ушкодженням здоровя за наведених вище обставин. Доказів відмови страховика у виплаті позивачці страхового відшкодування суду не надано.

Враховуючи розмір ліміту страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю і здоров`ю (200000,00 грн), приймаючи до уваги, що максимальний розмір відшкодування моральної шкоди страховиком не може перевищувати 10000,0 грн. (200000,00 грн ? 5%) в силу вимог статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - колегія дійшла висновку про передчасність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 10000,0 грн, яка перебуває у межах відповідного ліміту страхового відшкодування.

Виходячи з викладеного, наявні підстави для зміни оскаржуваного рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2023 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди зі 100000,00 грн. на 90000,00 грн. (100000,00 грн. - 10000,0 грн).

Колегія суддів зауважує, що на стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача (співвідповідачів).

Також, колегія наголошує, що позивач не позбавлений можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись з відповідним позовом до ПАТ «Страхова група «ТАС», а в подальшому, за наявності підстав, з позовом до винуватця ДТП.

Доводи апеляційної скарги щодо існування на момент ДТП трудових відносин між відповідачем ОСОБА_1 та ПП Ткаченко та наявності підстав для застосовання до спірних правовідносин ст. 1172 ЦК України, - є необґрунтованими та недоведеними з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Так, в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що у відповідності до положень ст. ст. 1172, 1187 ЦК України, належним відповідачем у даній справі є власник джерела підвищеної небезпеки, з яким на думку відповідача, він перебував у трудових відносинах та на момент скоєння ДТП виконував свої трудові обов`язки.

Разом з тим, за змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч.1 ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, згідно усних пояснень ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, з червня 2015 року по листопад 2016 року він перебував у трудових відносин з ПП Ткаченко, про прийняття його на роботу наказу не бачив; про прийняття на роботу, звільнення з роботи у ПП Ткаченко записи у трудовій книжці ОСОБА_1 відсутні; під час правовідносин з ПП ОСОБА_5 йому, відповідачу, відпустка жодного разу не надавалась, лікарняні йому не виплачувались. Відповідач, також зазначив, що з позовом про встановлення факту перебування у трудових відносинах з ПП ОСОБА_5 не звертався. Викладене підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Трудовий договір є належним, допустимим та достатнім доказом, який може підтвердити факт існування трудових правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Однак, ні місцевому, ні апеляційному судам відповідачем не надано письмових доказів укладення з ПП Ткаченко трудового договору (копії наказу про прийняття на роботу, тощо); більше того, відповідачем визнано, що він ніколи не бачив наказу про прийняття його на роботу ПП Ткаченко, про існування такого наказу йому, відповідачу, нічого не відомо, відповідні записи у його трудовій книжці відсутні. Відповідачем не заявлено клопотання про надання суду відповідних письмових доказів, про витребування судом, зокрема, доказів щодо сплати ПП Ткаченко податків, страхових внесків у звязку з найманим працівником ОСОБА_1 . Викладене підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом суду апеляційної інстанції.

Крім того, як зазначено в ухвалі Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №229/6208/21, тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Доказами факту виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП можуть бути, зокрема, запис в трудовій книжці останнього щодо перебування в трудових відносинах, маршрутні листи, накази про відрядження, тощо; однак, відповідні письмові докази ні місцевому, ні апеляційному суду відповідачем не надані, клопотання про витребування таких доказів апеляційним судом не заявлені.

Таким чином, твердження апелянта, що відповідач на час вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з ПП Ткаченко та виконував виробниче завдання, - є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними належними, допустимими, достовірними та у своїй сукупності достатніми доказами.

Суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подано клопотання про виклик свідків, які, за його твердженням, працювали з ним у ПП Ткаченко та можуть підтвердити даний факт.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та не був позбавлений процесуальної можливості подати заяву про виклик свідків під час розгляду справи місцевим судом; відповідач не надав доказів поважності причин неможливості подання вказаної заяви про виклик свідків до суду першої інстанції.

Суду апеляційної інстанції не надано доказів винятковості випадку, з огляду на який заявлені апелянтом свідки підлягають допиту на стадії розгляду справи судом апеляційної інстанції.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що, згідно змісту апеляційної скарги, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2023 рокув частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 26434,61 грн, не оскаржується, тому апеляційний суд переглядає дану справу в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обовязковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковій зміні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2023 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди змінити з 100000,00 грн., на 90000 (дев`яносто тисяч) грн. 00 коп.

В іншій оскаржуваній частині рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова