ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2865/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Осіпенко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Дарницького районного міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Карманов В`ячеслав Валерійович до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на майно,-

ВСТАНОВИВ:

07 вересня 2022 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просила:

1) встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період з квітня 1998 року по 09 грудня 2000 року

2) визнати спільним сумісним майном квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що 09 грудня 2000 року був зареєстрований шлюб між нею та ОСОБА_5 . Проте до реєстрації шлюбу вони спільно проживали однією сім`єю з квітня 1998 року; мали спільний сімейний бюджет, вели спільне сімейне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно купували майно для спільного користування. За спільні сімейні кошти робили ремонт у квартирі АДРЕСА_2 , яку з початку орендували, а потім придбали за спільні кошти; оплачували комунальні рахунки, допомагали один одному в життєвих ситуаціях, мали взаємні права та обов`язки. У березні 2000 року вони разом за спільні кошти придбали квартиру, у якій позивачка зареєстрована та проживає.

Відповідачка правом відзиву на позов не скористалась.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідачка та її представник просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка, проживаючи разом з ОСОБА_5 перебувала в офіційних стосунках з іншою особою, а крім того чинне на час виникнення спірних відносин законодавство не передбачало встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Судом встановлені наступні факти, які підтверджені належними та допустимими доказами та визнаються сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який є чоловіком позивачки та батьком відповідачки.

ОСОБА_5 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира була придбана ОСОБА_5 на підставі генеральної угоди про дольову участь у будівництві № 165-Ф-3А від 28 вересня 1999 року, укладеною з ПТ «ПОЗНЯКЖИЛБУД» (а.с. 14-16).

25 лютого 2000 року ОСОБА_5 сплачено за квартиру повну її вартість 133416,00 грн., для чого він на підставі укладеного з АБ «Перший Інвестиційний банк» кредитного договору № 04/11-к від 24 січня 2000 року отримав кредит, який повернув 12 червня 2000 року (а.с.17,20-22,25).

20 березня 2000 року за ОСОБА_5 зареєстроване право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності № 300-С/КІ серії НОМЕР_1 , виданого Київською міською державною адміністрацією на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 10 березня 2000 року (а.с.9).

09 грудня 2000 року між позивачкою (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, про що Харківським районним управлінням юстиції у м.Києві в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 524 (а.с.11).

Це другий шлюб позивачки. Перший шлюб позивачки з ОСОБА_7 розірвано 10 квітня 1999 року (а.с.8).

Таким чином, встановлено, що спірна квартира була придбана після розірвання першого шлюбу позивачки та до реєстрації її другого шлюбу з власником квартири.

Позивачка вважає, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 , оскільки, хоча вона і придбана до реєстрації їх шлюбу, проте у період їх спільного проживання однією сім`єю за спільні сумісні кошти.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

В частині вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позов є необґрунтованим з огляду на наступне.

Перш за все суд зауважує, що у період, який охоплюється вимогами позивачки про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 включно позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , що виключає можливість встановлення факту її проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Що стосується вимоги позивачки про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 11 квітня 1999 року (після розірвання першого шлюбу) по 09 грудня 2000 року (до реєстрації другого шлюбу), то в зазначеній частині позов задоволенню не підлягає, оскільки це не передбачено законодавством.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак вказані норми Сімейного кодексу України не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.

Згідно з ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в ст.7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав не передбачав інституту цивільного шлюбу та юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Вказані правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах: від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, від 06 квітня 2020 року у справі № 641/7033/18, від 20 червня 2022 року у справі № 755/457/17, від 20 травня 2022 року у справі № 330/1079/20.

За встановлених обставин вимоги позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та ОСОБА_5 не ґрунтуються на вимогах закону та не мають правового значення для визначення статусу спірної квартири як спільної сумісної власності, тому позов в зазначеній частині задоволенню не підлягає.

В частині вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю позов є недоведеним з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховним Судом України у постановах від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 висловлено наступні висновки, від цих висновків не відступав Верховний Суд.

За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням положень Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу УРСР.

Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Отже позивачка повинна довести, а суд встановити обставини придбання спірної квартири внаслідок спільної праці позивачки та ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка, обґрунтовуючи позов про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, стверджувала, що квартира придбана за спільні сумісні кошти її та ОСОБА_5 в період їх спільного проживання. Проте ці твердження позивачки спростовуються наданими суду доказами (кредитним договором, платіжними документами, банківською довідкою), сукупність яких підтверджує той факт, що квартира була придбана на кошти, отримані ОСОБА_5 в кредит, який повністю повернув кредит 12 червня 2000 року.

Доказів того, що позивачка приймала участь у виплаті кредитних коштів суду не надано.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що був знайомий з ОСОБА_5 з 90-х років. З того часу і до смерті ОСОБА_5 підтримував з ним дружні стосунки. Свідок повідомив, що був ріелтором та у 2000 році особисто допоміг ОСОБА_5 у придбані квартири. Повідомив, що угода укладалась з ОСОБА_5 . Квартира була придбана від забудовника без внутрішнього ремонту. Позивачка займалася підприємницькою діяльністю, разом з чоловіком обладнувала квартиру. Свідок не зміг вказати точний період проживання однією сім`єю позивачки та ОСОБА_5 не зміг підтвердити, чи вкладала позивачка власні кошти в погашення кредиту за спірну квартиру та що саме за кошти позивачка проводились ремонтні роботи в квартирі.

Надані позивачкою письмові докази: договір № 106 підряду на проведення робіт від 24 вересня 2001 року між позивачкою та ТОВ «ІНТЕР-ПЛАСТ»; заява-угода № 316 від 02 грудня 2002 року; договір № 150 від 18 березня 2000 року між позивачкою та СП «Виконпласт» та позивачкою, акт приймання передачі та накладна № 151 від 27 березня 2000 року за вказаним договором; прибутково-видаткова накладна № 20564 від 03 квітня 2002 року, товарний чек № 125; рахунок-фактура № 51 від 17 травня 2000 року; накладна № 621 від 21 квітня 2000 року; рахунок № 2 від 18 квітня 2000 року; товарний чек від 10 квітня 2000 року; товарний чек від 25 квітня 2000 року; рахунок № 15-4 від 15 грудня 2000 року; розрахунковий чек від 08 липня 2000 року; накладна від 30 червня 2004 року; гарантійний талон № 31ВК200510; трудова книжка позивачки (а.с.26-46) не приймаються судом до уваги, оскільки не стосуються підстав та предмету позову. Зазначені докази не підтверджують факту походження коштів на придбання квартири, а підтверджують факти проведення ремонтних робіт після купівлі квартири та придбання меблів.

Також позивачкою не надано доказів того, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці позивачки і ОСОБА_5 . Напроти надані суду докази підтверджують той факт, що квартира була придбана у забудовника ПТ «ПОЗНЯКЖИЛБУД», який здійснював будівництво багатоквартирного житлового будинку, у якому розташована спірна квартира.

За встановлених обставин вимоги позовної заяви про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не доведені належними та допустимими доказами, тому позов в зазначеній частині задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК Україні.

Відповідачкою про відшкодування понесених нею судових витрат не заявлено.

Керуючись статтями 2, 3, 9, 10, 12, 13, 141, 259, 263, 264,265, 273, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Карманов В`ячеслав Валерійович до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання права спільної сумісної власності на майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду буде складено 29.09.2023 року.

Суддя: Л.М. Осіпенко