КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5081/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором № SAMDN1444 (вклад «Стандарт») від 30 жовтня 2008 року у розмірі 20 075, 40 грн, з яких: 2 000, 00 грн - сума вкладу, 2 339, 78 грн - сума невиплачених відсотків, 42, 80 грн - 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, 69, 61 грн - інфляційне збільшення суми боргу, 15 623, 21 грн - 3 % пені за кожен день прострочення відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 30 жовтня 2008 року між сторонами укладено договір № SAMDN1444 (вклад «Стандарт»), відповідно до якого вона передає, а банк приймає грошові кошти у розмірі 2 000, 00 грн на строк до 30 листопада 2008 року включно. Процентна ставка по вкладу складає 16 % річних, період нарахування відсотків по вкладу - 1 місяць, мінімальний строк вкладу - 1 місяць.

На виконання умов договору банківського вкладу було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який нею внесено грошові кошти в сумі 2 000, 00 грн. Відповідно до положень пункту 6 договору № SAMDN1444 (вклад «Стандарт») строк дії цього договору автоматично продовжувався кожен рік. Станом на березень 2021 року сума грошових коштів, що знаходяться на рахунку, відкритому для обслуговування договору від 30 жовтня 2008 року складає 4 209, 15 грн.

Позивач вказувала, що бажаючи реалізувати своє право на розірвання договору банківського вкладу та на повернення депозиту разом з нарахованими відсотками, 27 квітня 2021 року вона звернулась через свого уповноваженого представника до відповідача із заявою про перерахування грошових коштів. Проте, банк відмовив у задоволенні вказаної заяви у зв`язку з не долученням до заяви дозволу від клієнта на розкриття банківської таємниці.

11 травня 2021 року нею особисто було направлено на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяву про перерахування грошових коштів, у відповідь на яку відповідач листом від 28 травня 2021 року повідомив, що виплата може бути здійснена за умови погашення заборгованості за договором поруки або він самостійно здійснить перерахування коштів, необхідних для погашення цієї заборгованості, та виплатить залишок вкладу за договором.

Однак, у заявах про перерахування коштів вона зазначала, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 02 вересня 2016 року у справі № 370/391/16-ц, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості було відмовлено та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, визнано поруку ОСОБА_1 за договором поруки № КЗА0АК22783921 від 08 грудня 2005 року, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненою.

Отже, наразі вона не має жодних зобов`язань перед банком, що випливають з кредитних правовідносин, а тому АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно не виконуються її вимоги щодо повернення грошових коштів, які належать їй на законних підставах.

Позивач вважає, що безпідставна відмова відповідача виконати її розпорядження з перерахування належних їй за договором сум вкладу і відсотків, нарахованих до 27 серпня 2021 року, свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення за період із 30 квітня 2021 по 27 серпня 2021 року.

Оскільки відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то згідно із вимогами частини другої статті 625 ЦК України відповідач також має сплатити їй 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати за невиплату грошових коштів за вказаний період прострочення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN1444 (вклад «Стандарт») від 30 жовтня 2008 року грошові кошти у розмірі 20 075, 40 грн, з яких: 2 000, 00 грн - сума вкладу, 2 339, 78 грн - сума невиплачених відсотків, 42, 80 грн - 3 % річних, 69, 61 грн - інфляційне збільшення суми боргу, 15 623, 21 грн - 3 % пені за кожен день прострочення відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000, 00 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника за довіреністю - адвоката Данильченко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що заяву позивача від 27 квітня 2021 року (за підписом адвоката Гладкого Р.В.) про розірвання договору банківського вкладу неможливо брати до уваги, оскільки розірвання договору можливе лише за заявою вкладника, а не його представника. Лист про розірвання договору та переказ коштів на рахунок від 11 травня 2021 року за підписом ОСОБА_1 отримано банком 13 травня 2021 року. У заяві від 11 травня 2021 року позивачем зазначено про перерахування коштів протягом двох днів з моменту її отримання, тому нарахування будь-яких санкцій можливе лише з 18 травня 2021 року з урахуванням того, що 15 та 16 травня 2021, на які припадав строк повернення вкладу, є вихідними днями, а отже наведені у позовній заяві розрахунки, які прийняті судом до уваги, є невірними.

Враховуючи умови пункту 7 договору, для сторін передбачений окремий випадок припинення його дії у випадку дострокового розірвання з ініціативи вкладника та після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється виключно на законодавчих, а не на договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті статей 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язань на вимогу однієї із сторін. З огляду на дату отримання банком заяви позивача та умови договору щодо повідомлення вкладником про дострокове розірвання депозитного договору за два банківських дні до дати такого розірвання, то днем розірвання договору на вимогу вкладника є 15 травня 2021 року. Тобто, позивачем необґрунтовано розраховано 3 % річних та інфляційні втрати починаючи із 30 квітня 2021 року, а судом безпідставно покладено такі розрахунки в основу оскаржуваного рішення.

Згідно наданої позивачем виписки на дату розірвання договору банківського вкладу за ініціативою вкладника на її рахунку обліковувалось грошові кошти на загальну суму 4 209, 15 грн, з яких 2 000, 00 грн - депозит, 2 209, 15 грн - нараховані відсотки. Враховуючи викладене, за період з 18 травня 2021 року по 27 серпня 2021 року розмір 3 % річних та інфляційних втрат, за наявності підстав для їх стягнення, становить 35, 29 грн та 4, 19 грн відповідно.

Відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), в якій зроблено висновок про те, що виплата передбачених умовами договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Оскільки спірний договір банківського вкладу фактично було розірвано 13 травня 2021 року на вимогу позивача, яка відмовилася від продовження дії договору та вимагала повернення коштів, стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» відсотків в сумі 130,63 грн є безпідставним та таким, що суперечить нормам діючого законодавства.

Також відповідач наголошує, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується лише в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, а після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин. Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення неустойки за прострочення повернення вкладу з процентами.

Крім того, звертає увагу на те, що відповідно до вимог пункту 4.5 договору про надання правничої допомоги № 83 від 26 квітня 2021 року матеріали справи не містять акту про надані послуги на підтвердження факту надання адвокатським об`єднанням замовнику послуг, а відтак позивачем не надано достатніх та належних доказів отримання професійної правничої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Пушок С.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Просить також стягнути з відповідача на користь позивача 4 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN1444 (вклад «Стандарт»), відповідно до якого позивач передає, а банк приймає грошові кошти у розмірі 2 000, 00 грн на строк 1 місяць до 30 листопада 2008 року включно. Процентна ставка по вкладу складає 16 % річних, період нарахування відсотків по вкладу - 1 місяць, мінімальний строк вкладу - 1 місяць (а.с. 10-12).

Відповідно до пункту 6 договору у випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, який вказано в пункті 1 цього договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта у банк.

На виконання умов договору банківського вкладу відповідачем відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який ОСОБА_1 внесено грошові кошти в сумі 2 000, 00 грн (а.с. 13-20).

27 квітня 2021 року адвокат Гладкий Р.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про перерахування грошових коштів за договором від 30 жовтня 2008 року, яку відповідачем було отримано 29 квітня 2021 року (а.с. 21-26).

Листом від 05 травня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» відмовило у розгляді даної заяви з підстав відсутності дозволу клієнта на розкриття банківської таємниці (а.с. 27-28).

11 травня 2021 року ОСОБА_1 особисто звернулась до відповідача із заявою про перерахування грошових коштів за договором від 30 жовтня 2008 року, яку отримано останнім 13 травня 2021 року (а.с. 29-34).

АТ КБ «ПриватБанк» листом від 19 травня 2021 року повідомило, що вказані кошти будуть повернуті ОСОБА_1 після сплати заборгованості, яка наявна у неї перед банком (а.с. 35-36).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свій обов`язок з виплати позивачу суми вкладу та нарахованих відсотків за депозитним договором на її вимогу, тому такі суми підлягають стягненню разом із трьома процентами річних та інфляційними втратами за заявлений позивачем період прострочення виконання зобов`язання, оскільки після розірвання договору банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України. Виходячи з того, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, з відповідача також підлягає до стягнення пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо позовних вимог про стягнення суми вкладу за договором банківського вкладу

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладення договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнта є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102).

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, установивши факт укладення сторонами 30 жовтня 2008 року договору банківського вкладу № SAMDN1444 (вклад «Стандарт») з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок № НОМЕР_1 та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і стягнення суми вкладу з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у розмірі 2 000, 00 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює факт укладення з позивачем договору банківського вкладу, внесення позивачем грошових коштів за вказаним договором на відкритий їй рахунок та розмір стягнутої з нього основної суми заборгованості, тому, незважаючи на те, що відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, колегія суддів визнає вимоги апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.

Щодо позовних вимог про стягнення процентів за договором банківського вкладу

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 202/5076/19 (провадження № 61-7907св20).

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 201/12075/14-ц (провадження № 61-5369св19) зазначено, що «відповідно до змісту договорів про заощадження, звернення позивача із відповідною заявою про розірвання договорів вкладу свідчить про те, що ці договори розірвані з 16 червня 2014 року. […] Разом з тим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь проценти за період з 16 червня 2014 року (дати розірвання договорів) до 15 серпня 2016 року (дати ухвалення рішення судом першої інстанції) (а.с. 58, т. 2), вважаючи, що має право на отримання процентів за користування його коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу, розмір яких становить 1 % річних. […] У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. […] «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по 31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити». У справі, що переглядається, суди встановили, що договори розірвані 16 червня 2014 року, а тому з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 16 червня 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому в проценти за інший період не нараховуються».

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/50728/17-ц (провадження № 61-9237св20) зазначено, що «строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються».

Із наданих позивачем виписок по рахунку за договором № SAMDN1444 від 30 жовтня 2008 року вбачається, що станом на 27 квітня 2021 року на депозитному рахунку обліковувались грошові кошти на загальну суму 4 209, 15 грн, з яких 2 000, 00 грн - депозит та 2 209, 15 грн - нараховані за вкладом відсотки.

27 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася через свого представника - адвоката Гладкого Р.В. до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору та перерахування грошових коштів, яку відповідачем було отримано 29 квітня 2021 року.

У пункті 7 договору банківського вкладу сторони домовились, що вони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до діючого законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору, тому враховуючи подану позивачем і отриману відповідачем 29 квітня 2021 року заяву про перерахування грошових коштів, зазначений договір вважається розірваним з 05 травня 2021 року на письмову вимогу вкладника з урахуванням того, що 01-04 травня 2021 року були вихідними (неробочими, святковими) днями.

У позовній заяві позивач нарахувала банку проценти за договором № SAMDN1444 від 30 жовтня 2008 року у загальному розмірі2 339, 78 грн, з яких: 2 209, 15 грн - сума процентів, нарахованих до 27 квітня 2021 року; 130, 63 грн - сума процентів, нарахованих з травня по 27 серпня 2021 року, з чим суд першої інстанції погодився.

Однак, задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення процентів за депозитним договором по 27 серпня 2021 року, оскільки виплата передбачених пунктом 1 договору та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договору вкладу та після припинення такого договору вказані проценти не нараховуються, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи період дії депозитного договору № SAMDN1444 від 30 жовтня 2008 року, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми невиплачених відсотків необхідно змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача відсотки за договором банківського вкладу в межах строку його дії у розмірі 2 209, 15 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 175/4055/19 (провадження № 61-11318св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 461/7775/17 (провадження № 61-1176св21) зазначено, що «розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).[…] Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені».

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/50728/17-ц (провадження № 61-9237св20) зазначено, що «у справі, що переглядається, договір банківського вкладу від 02 вересня 2013 року № SАМDN2109 розірваний 25 червня 2015 року шляхом подання 23 червня 2015 року заяви про повернення коштів за договором».

Як було встановлено вище, за договором банківського вкладу № SAMDN1444 від 30 жовтня 2008 року днем повернення депозиту є 05 травня 2021 року, тому він є припиненим з 05 травня 2021 року.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позовних вимог про стягнення пені, оскільки у зв`язку з розірванням вказаного договору банківського вкладу за заявою вкладника від 27 квітня 2021 року (отриманої банком 29 квітня 2021 року) між сторонами припинено правовідносини з цього договору, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) зробила висновок, що базою нарахування пені слід вважати лише розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України), проте у даній справі проценти за період із 30 квітня 2021 по 27 серпня 2021 року нарахуванню не підлягали.

Вирішуючи спір у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року, з урахуванням наведеного, вважала помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з банку пені у розмірі три проценти від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Аналогічний висновок викладено й у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) та від 10 травня 2023 року у справі № 757/34149/18 (провадження № 61-17507св20).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК Українинарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Водночас при обчисленні 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів за договором банківського вкладу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, позивач зазначала, що 3 % річних за несвоєчасне повернення депозиту становлять 42, 80 грн, а інфляційне збільшення суми боргу - 69, 61 грн (за період із 30 квітня 2021 року по 27 серпня 2021 року).

Між тим, позивачем помилково розраховано 3 % річних та інфляційні втрати на суму вкладу і нарахованих процентів (4 339, 78 грн) починаючи із 30 квітня 2021 року, а судом безпідставно покладено такі розрахунки в основу оскаржуваного рішення.

Судовим розглядом встановлено, що з огляду на дату отримання банком заяви позивача від 27 квітня 2021 року та умови договору щодо повідомлення вкладником про дострокове розірвання депозитного договору за два банківських дні до дати такого розірвання, днем розірвання договору на вимогу вкладника є 05 травня 2021 року.

Тобто, обов`язок з повернення банківського вкладу виник у відповідача перед позивачем 05 травня 2021 року, відтак саме з цієї дати слід обраховувати початок прострочення виконання грошового зобов`язання.

Посилання апеляційної скарги на те, що заяву позивача від 27 квітня 2021 року (за підписом представника - адвоката Гладкого Р.В.) про розірвання договору банківського вкладу неможливо брати до уваги, оскільки розголошення банківської таємниці і розірвання договору можливе лише за заявою вкладника, а не його представника, не заслуговують на увагу, оскільки за приписами частини третьої статті 1058, частин першої статті 1076 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), а відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що до заяви про перерахування грошових коштів від 27 квітня 2021 року представник позивача - адвокат Гладкий Р.В., додав копії: договору про надання правничої допомоги, ордеру на представництво інтересів ОСОБА_1 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

У договорі про надання правничої допомоги № 83 від 26 квітня 2021 року, зокрема в пункті 2.5 передбачено, що позивач надає письмовий дозвіл розкривати АО «Кравець і Партнери» всю інформацію, включаючи ту, що містить банківську таємницю, якою володіє банк чи будь-яка інша особа і яка стосується укладеного договору між клієнтом і банком відповідно до статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Домовленості про надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Таким чином, представник ОСОБА_1 - адвокат Гладкий Р.В. був уповноваженою особою на представництво інтересів клієнта перед банком, у тому числі на отримання та розкриття банківської таємниці і направлення від імені позивача вимоги щодо перерахування коштів.

В оцінці обставин правильності нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів колегія суддів також відзначає, що 3 % річних нараховуються на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування коштами (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року справі № 757/40017/17-ц (провадження № 61-4249св19)).

При цьому нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Наведене узгоджується з висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 904/3546/19.

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги щодо стягнення втрат від інфляції національної валюти - гривні та трьох процентів річнихвід простроченої суми боргу підлягають частковому задоволенню, а саме:з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 28, 02 грн інфляційних втрат (2 000, 00 грн х індекс інфляції (добуток щомісячних індексів за відповідний період з травня 2021 року по серпень 2021 року) / 100 % - 2 000, 00грн) та 18, 90 грн 3 % річних за весь час прострочення грошового зобов`язання (2 000, 00грн х 3 % х 115 днів / 365 днів).

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання необхідно змінити, зменшивши суму стягнення з 42, 80 грн - 3 % річних та 69, 61 грн - інфляційного збільшення суми боргу до 18, 90 грн - 3 % річних та 28, 02 грн - інфляційного збільшення суми боргу відповідно.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми пені у розмірі 15 623, 21 грн з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, а в частині задоволених вимог про стягнення суми невиплачених відсотків за договором банківського вкладу, 3 % річних та інфляційних втрат - зміні шляхом зменшення розміру стягнутих сум до 2 209, 15 грн, 18, 90 грн та 28, 02 грн відповідно. Водночас оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми вкладу за договором банківського вкладу у розмірі 2 000, 00 грн слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, стороною позивача документально доведено, що нею понесені витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, зокрема надано: договір про надання правничої допомоги № 83 від 26 квітня 2021 року, укладений між АО «Кравець і Партнери» та ОСОБА_1 ; ордери на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Пушком С.В. від 03 серпня 2021 року та від 02 березня 2023 року; рахунки на оплату № 740 від 14 липня 2021 року та № 98 від 20 лютого 2023 року; квитанції про оплату наданих послуг (виконаних робіт) на суму 3 000, 00 грн від 15 липня 2021 року та на суму 4 000, 00 грн від 21 лютого 2023 року.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, у матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 пред`явила вимоги майнового характеру на загальну суму (ціну позову) 20 075,40 грн, тоді як суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 4 256,07 грн (2 000, 00 + 2 209, 15 + 18, 90 + 28, 02), що становить 21,20 % від ціни позову.

За таких обставин відповідно до вимог статей 133, 137, 141, 382 ЦПК України з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, у розмірі 1 484, 00 грн (7 000, 00 х 21,20 %).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

З огляду на те, що позивач звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 192, 50 грн(908, 00 х 21,20 %)

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе понесені відповідачем у межах даної справи судові витрати, а саме 1 169, 50 грн (1 362, 00 - 192, 50) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення суми невиплачених відсотків за договором банківського вкладу, трьох процентів річних та інфляційних втрат змінити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 невиплачені відсоткиза договором банківського вкладу у розмірі 2 209, 15 грн, 3 % річних у розмірі 18, 90 грн та інфляційні втрати у розмірі 28, 02 грн.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення суми вкладу за договором банківського вкладу залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, у розмірі 1 484, 00 грн.

Компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 169, 50 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній