Справа №303/2479/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
11 жовтня 2023 року м.Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в особі : головуючого - судді Монич В.О.
при секретарі Добош О.Ю.
за участю : позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна особистою приватною власністю, -
Позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна особистою приватною власністю.
Позов мотивований тим, що 04.09.1993 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.12.2022 року шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилися діти, донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач стверджує, що за час перебування у шлюбі, позивач ОСОБА_1 , із допомогою свого батька ОСОБА_5 , придбала будинок АДРЕСА_1 , яка була оформлена на праві приватної власності виключно на позивача. Батько позивача ОСОБА_5 проходив службу в ОВС і у 1992 році, на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради народних депутатів Закарпатської області від 26.02.1992 року №31, за рахунок лімітів MB ВС, отримав службову квартиру та видано йому відповідний ордер про вселення. Дана службова квартира знаходилася за адресою: АДРЕСА_2 і надавалася йому і складу сім`ї в кількості 4 осіб, а саме це сам ОСОБА_5 , його дружина, мати позивача ОСОБА_6 , діти, позивача ОСОБА_1 брат ОСОБА_10 .
Наступного року, після отримання третьою особою ОСОБА_5 службової квартири, ОСОБА_1 уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_4 , який після укладення шлюбу переїхав жити до сім`ї позивача. Оскільки відповідач ОСОБА_4 проживав у квартирі, то тільки у 1996 року батько позивача ОСОБА_5 , не заперечив щодо того, щоб відповідача ОСОБА_4 було зареєстровано в даній квартирі.
На початку 2000 року позивач ОСОБА_1 звернулася до свого батька ОСОБА_5 із проханням, продати квартиру і купити нове житло. На той час, в даній квартирі були зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_4 мати позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , та проживав брат позивача котрий у даній квартирі не був зареєстрований, оскільки він був неповнолітнім і на той час реєстрація неповнолітніх не здійснювалася. Після згоди батька ОСОБА_1 за згодою інших співвласників ОСОБА_4 і ОСОБА_6 20.09.200 року укладає договір купівлі продажу квартири із ОСОБА_11 згідно якого продає квартиру за 14 000 гривень.12.09.2000 року укладає Договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_12 , згідно якого купила квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Вартість цієї квартири склала 7200 гривень, В 2001 році позивач ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звернулися до ОСОБА_5 із проханням щоб продати квартиру по АДРЕСА_1 .15.05.2001 року позивач ОСОБА_13 укладає договір купівлі - продажу та продає вищезазначену квартиру.
Після чого позивач 05.06.2001 року, уклала Договір купівлі-продажу із ОСОБА_14 на підставі якого придбала будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що в даному випадку є предметом спору.
Позивач та представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задоволити з підстав зазначених у позові.
В судовому засіданні представник позивача відмовився від заявленого клопотання про допит в судовому засіданні свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , просив долучити до матеріалів справи нотаріально посвідчені заяви свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 .
Відповідач ОСОБА_4 , та його представник ОСОБА_23 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач 11.05.2023 року через канцелярію суду надіслав відзив в якому заперечив про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю в повному обсязі.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею ч.1ст. 223 ЦПК України.
Суд, керуючись вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, вважає за
можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.
Суд, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.
Згідно із ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 5 та 6 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ч.1 ст.76 ЦПК України.
Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судом встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 08.12.2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , розірвано (а.с. 28).
Згідно Договору купівлі-продажу від 29.09.2000 року ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , продали квартиру за адресою АДРЕСА_4 . зареєстрованого в реєстрі №І-3777(а.с. 16).
Відповідно до договору купівлі - продажу від 12.09.2000 року, позивач ОСОБА_1 придбала квартиру, що розташована в АДРЕСА_3 , зареєстрованого в реєстрі №І-3491 (а.с. 17).
15.05.2001 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу вищезазначену квартиру продала, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 зареєстрованого в реєстрі № І-2258 (а.с.18).
05.06.2001 року на підставі договору купівлі -продажу позивач ОСОБА_1 придбала будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2579 (а.с.19-20-21).
Згідно довідки виданої КП «Мукачівським міським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 2009 від 22.06.2016 року все майно
станом на 2016 рік належить ОСОБА_1 що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , (а.с. 22).
Відповідно до довідки №159/0/99-23 від 05.01.2023 року в будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , були зареєстровані ОСОБА_24 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_25 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_26 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5 .(а.с.31).
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Треті особи : ОСОБА_6 , мати позивача показала суду, що даний будинок який розташований за адресою АДРЕСА_1 , належить її доньці, і був придбаний за кошти її чоловіка ОСОБА_5 ,батька позивача та всі ремонтні роботи в даному будинку також проводилися за його кошти.
ОСОБА_5 показав суду, що на початку 2000 року донька ОСОБА_1 звернулася до нього про допомогу у придбанні будинку, шляхом продажу квартири в якій на той момент проживали позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_4 мати позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , брат позивача, котрий у даній квартирі не був зареєстрований, оскільки він був неповнолітнім. ОСОБА_5 зазначив, що шляхом продажу приватизованої вищевказаної квартири, за отримані кошти був придбаний будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію
спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Так судом встановлено, що спірний об`єкт по даному позову це придбаний будинок в період шлюбу за спільні кошти подружжя шляхом продажу квартири, в якій були зареєстровані ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_4 мати позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , брат позивача, котрий у даній квартирі не був зареєстрований, що знаходилася за адресою АДРЕСА_3 зареєстрованого в реєстрі № І-2258 (а.с.18).
Відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 05.06.2001 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Герцускі В.Л. зареєстрованого в реєстрі за №І-2579, ОСОБА_1 купила вищезазначений будинок.(а.с. 20).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.06.2003 року № 789851, право власності зареєстроване за ОСОБА_1 Мукачівським МБТІ та ЕО та записано в реєстраційну книгу за № 186 в книзі 60, реєстраційний номер об`єкта 1499624.(а.с. 21).
В своєму відзиві відповідач зазначив, що в 2005 році відбулася реконструкція будинку, яка проводилася протягом трьох років за спільні кошти і завершилася в 2008 році.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із вимогами ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.
Таким чином, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення, а також встановлено, що грошові кошти для купівлі будинку є набутими покупцем у спільну сумісну власність подружжя за час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Отже, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що надані позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_2 в судовому засіданні нотаріально посвідчені заяви свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про проведення ними ремонтних робіт в будинку позивача ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , судом не взято до уваги, оскільки при складанні таких заяв, свідків не було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів і визнає такі докази неналежними і недопустимими. Суд кретично оцінює пояснення в судовому засіданні третіх осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , оскільки вони є близькими родичами позивача, а тому суд приходить до висновку, що позов є необґрунтований, безпідставний та задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 60, 69, 70, 72 СК України, ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна особистою приватною власністю, - відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок сторін.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційноїскарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу небуло подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач : ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_1 ;

Представник поповича : ОСОБА_3 , АДРЕСА_5 ;

Головуючий Володимир МОНИЧ