10.10.2023 Провадження по справі № 2/940/64/23
Справа № 940/1063/22

РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

представника позивачки адвоката Яворської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить їй на праві приватної власності, шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди. Також проситьстягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 7040,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., понесені витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 4000,00 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 058296.

19.11.2021 року актом встановлення меж земельної ділянки було визначено межі зазначеної земельної ділянки та закріплено в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 6 штук згідно плану.

Після винесення межових знаків, позивачка вирішила встановити огорожу між своєю та сусідською ділянкою, закупивши при цьому необхідних матеріалів на суму 46610,00 грн.

Позивачка стверджує, що після встановлення паркану (не по всьому периметру ділянки, оскільки заважає незаконна споруда) його було пошкоджено відповідачем шляхом зрізання стовпчиків загальною довжиною 22 кв. м, за ціною 160,00 грн. за 1 кв. м, на загальну суму 3520,00 грн., також внаслідок падіння стали непридатними секції самого паркану розміром 8 кв. м за ціною 440,00 грн. за 1 кв. м, на загальну суму 3520,00 грн. Всього матеріального збитку завдано на суму 7040,00 грн. Більш того, актом обстеження комісії Тетіївської міської ради від 28.06.2022 року підтверджено факт незаконної забудови відповідачем ОСОБА_2 дерев`яної тимчасової господарської споруди.

У подальшому, позивачка неодноразово зверталась до відповідача в усній формі щодо демонтажу господарської споруди та дотримання правил добросусідства, натомість, за її твердженнями, отримувала лише погрози та нецензурну лайку на свою адресу та адресу її сина.

04.08.2022 року позивачка звернулась до відповідача вже із письмовою вимогою усунути перешкоди в користуванні своєю земельною ділянкою та відшкодувати 7040,00 грн., які є сумою завданої їй матеріальної шкоди. Однак, відповідач цю вимогу не отримав і вимога повернулась позивачці за закінченням терміну зберігання.

Крім того, позивачка зазначила, що вона, як людина похилого віку, постійно проживає в страху за своє життя та життя сина, оскільки погрозами відповідач не обмежився, а перейшов до їх реалізації та завдав тілесних ушкоджень її сину. Постійні стреси негативно вплинули на її самопочуття, зокрема після того, як відповідач пошкодив паркан. Відтак, їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 10000,00 грн.

За вказаних обставин, позивачка звернулася за захистом своїх порушених прав до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 09.11.2022 року відкрито провадження в справі, яку призначено до підготовчого засідання.

22.02.2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бабюка С.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи, що із 1977 року відповідач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,10 га. Рішенням 8 сесії 8 скликання Тетіївської міської ради від 20.07.2021 року № 340-08-VIII відповідачу було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для подальшої передачі її у власність.

Представник відповідача стверджує, що оскільки відповідач не погоджував меж земельної ділянки позивачці та не підписував відповідний акт погодження меж, тому незаконним є отримання позивачкою державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 058296.

Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачкою не підтверджено факту та розміру спричиненої матеріальної та моральної шкоди, спричинення такої шкоди саме відповідачем. Також, у матеріалах справи відсутнє підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правову допомогу (а. с. 91-107).

28.02.2023 року від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Яворської Г.В. надійшло заперечення на відзив на позовну заяву (а. с. 108-111).

14.03.2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бабюка С.М. до суду надійшло заперечення (а. с. 114-123).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 27.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Яворська Г.В. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Бабюк С.М. у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 058296 та Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.05.2021 року № НВ-021(а. с. 10-15).

19 листопада 2021 року складено акт встановлення меж земельної ділянки, згідно з яким межі земельної ділянки за кадастровим номером :01:112:0025, площею 0,0470 га, наданої власнику ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 6 шт., згідно плану (а. с. 16).

Із акта обстеження від 28 червня 2022 року, складеного комісією Тетіївської міської ради, встановлено, що ОСОБА_2 на земельній ділянці по АДРЕСА_2 встановив дерев`яну тимчасову господарську споруду без влаштування фундаменту, одна сторона якої знаходиться на межі суміжних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що заважає гр. ОСОБА_1 встановити паркан між сусідніми ділянками (а. с. 18).

Крім того, на підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві, представник позивачки до справи надала диск із відеозаписом, фототаблиці, топографо-геодезичну зйомку в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , з яких вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 відповідачем збудовано дерев`яну споруду, одна сторона якої знаходиться на земельній ділянці, яка розташована по АДРЕСА_1 , власницею якої є позивачка (а. с. 29, 51-61).

04.08.2022 року позивачка ОСОБА_1 надіслала відповідачу ОСОБА_2 письмову вимогу щодо усунення в семиденний строк перешкоди в користуванні своєю земельною ділянкою та відшкодувати 7040,00 грн., які є сумою завданої їй матеріальної шкоди. Однак, відповідач цю вимогу не отримав і вона повернулась позивачці за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ч. 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 3 статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно з ч. 2 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 статті 152 Земельного кодексу України).

Статтею 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, із досліджених судом доказів, встановлено, що відповідачем порушується право позивачки на користування та розпоряджання земельною ділянкою внаслідок розміщення на ній частини самовільно встановленої тимчасової споруди.

Водночас, суд зазначає, що відповідачем у ході судового розгляду справи не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що зазначена споруда збудована у відповідності до будівельних норм та на земельній ділянці, яка належить відповідачу, тобто, що вона не є самочинною.

Крім того, твердження представника відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, про те, що право власності позивачки на земельну ділянку не підтверджено відповідними документами, не відповідають дійсності з огляду на наявні у матеріалах справи Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.05.2021 року № НВ-021 та державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 058296, що підтверджують право власності позивачки ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів незаконності отримання позивачкою державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 058296, виданого Тетіївською міською радою народних депутатів 25.08.1998 року та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 190.

Оскільки позивачка у законний спосіб отримала у власність земельну ділянку, тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні нею.

Отже, з огляду на наведені вище норми права, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 , як власниця земельної ділянки площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зазнає порушення свого права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, адже самовільно збудована відповідачем дерев`яна тимчасова господарська споруда обмежує її у доступі до своєї земельної ділянки, зокрема встановити паркан, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у частині щодо зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначила, що внаслідок пошкодження відповідачем частини паркану, встановленого на її земельній ділянці, заподіяно матеріального збитку на суму 7040,00 грн.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частин 3, 4 статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно з приписами статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Такий висновок викладений у постанові Верховного суду від 29.05.2019 року у справі № 645/2087/15-ц.

Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, судом встановлено, що доказами, на які посилається позивачка на обґрунтування своїх вимог про відшкодування матеріальної шкоди, є відеозаписи та фототаблиці на підтвердження факту пошкодження паркану позивачки, та копії товарних чеків на підтвердження розміру збитків (а. с. 20-21, 29).

Отже, надані позивачкою на виконання вимог статті 81 ЦПК України докази, які досліджені судом, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність факту заподіяння позивачці матеріальної шкоди, завданої з вини відповідача.

Разом з тим, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем, на якого покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, не спростовано належними, допустимими та достатніми доказами своєї вини у пошкодженні частини паркану позивачки, розміру спричиненої майнової шкоди, а на підтвердження обґрунтованості наведених доводів про сумнівність і недостатність наданих позивачкою доказів чи будь-яких доказів щодо предмету спору не надав суду, відтак, наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги в частині відшкодування позивачці заподіяної відповідачем матеріальної шкоди.

Водночас, доводи представника відповідача адвоката Бабюка С.М. про те, що у товарних чеках не зазначено, що вказані документи видані на підтвердження факту купівлі-продажу будівельних матеріалів саме позивачкою, а не іншою особою, не заслуговують на увагу, оскільки форма та зміст товарного чека наразі законодавчо не визначена, тому суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.

Зрештою, відповідач, маючи сумніви щодо належності цих товарних чеків як доказу, не погоджуючись з розміром спричиненої позивачці матеріальної шкоди, не був позбавлений можливості надати свої докази на спростування вартості матеріалів для встановлення пошкодженого паркану, або звернутися до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи, зокрема для визначення розміру завданих матеріальних збитків, проте вказаним правом на свій розсуд не скористався.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд керується вимогами статті 23 ЦК України, згідно з якою особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Верховний суд у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц.

Судом встановлено, що протиправні дії відповідача безумовно зумовили для позивачки вказану моральну шкоду.

Отже, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, беручи до уваги, що пошкодження паркану позивачка спостерігає і до сьогодні, що вказує на тривалість негативних емоцій, з огляду на вік позивачки на час заподіяння шкоди (85 років) і її сприйняття і оцінки в такому віці тих зусиль, що потрібно докласти для відновлення свого майна в тому стані, яке існувало до його псування відповідачем, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди для позивачки у розмірі 1000 грн.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Так, понесені позивачкою і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки у сумі 1984 грн. 00 коп., відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2023 року та договір про надання правової допомоги, укладений 01.08.2022 року між адвокатом Яворською Г.В. та Калашник Н.І., згідно з п. 4.1 якого, розмір гонорару адвоката складає 4000,00 грн. Оплата проводиться протягом 3 днів з дня ухвалення рішення Тетіївським районним судом (а. с. 24-28).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Втім, відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката.

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (правова позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19).

Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн. 00 коп.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 41, 59 Конституції України, статтями 11, 15, 16, 22, 23, 316, 317, 321, 391, 1166, 1167, 1192 ЦК України, статтями 103, 152, 212 Земельного кодексу України, статтями 10, 12, 76, 81, 82, 137, 141, 178, 263-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві приватної власності, шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , матеріальну шкоду в сумі 7040 (сім тисяч сорок) гривень 00 копійок, моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок, понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень 80 копійок та у виді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 19.10.2023 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК