Провадження № 2/947/4043/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Луняченка В.О.

при секретарі - Макаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 - законного представника малолітньої ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом про визнання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), такою що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , до суду звернулась ОСОБА_1 .

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 07.09.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження

В матеріалах справи міститься заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Наседкіна О.І. про розгляд справи за його та позивача відсутністю, в якій позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.

У визначені строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем надано не було.

Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., р/н 502 є власником 8/25 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73.2 кв. м, житловою - 48.7 кв. м.

Квартира АДРЕСА_1 фактично є квартирою спільного заселення (комунальною). Право власності на 17/25 часток у праві власності на зазначену квартиру належить ОСОБА_5 . У кожного з співвласників в особистому володінні та користуванні перебувають ізольовані житлові приміщення в квартирі: у мене - житлова кімната пл. 15,7 кв. м, у ОСОБА_5 - дві житлові кімнати площею 33 кв. м. На ім`я кожного з співвласників відкриті окремі особові рахунки. Після набуття права власності на частку в квартирі та реєстрації свого місця проживання за вказаною адресою позивачці стало відомо, що з 21.09.2011 р. на належній їй житловій площі зареєстровано місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Департаментом надання адміністративних послуг ОМР надано відомості від 11.02.2021р.

На момент укладення договору купівлі-продажу від 08.12.2020 р. з наданої продавцем в розпорядження нотаріуса інформації не вбачалась наявність зареєстрованих в квартирі осіб, зокрема неповнолітньої ОСОБА_3 .

Крім того, від 08.12.2020 р. під час укладення договору купівлі-продажу продавцем (попереднім власником) шляхом підписання тексту договору було зазначено, що сервітутів і прав у третіх осіб, у тому числі за договором найму, немає, членів сім`ї, у тому числі дітей, які б мали право проживання в частці квартири - немає.

Таким чином право власності на квартиру набувалось позивачем за відсутності будь-яких обтяжень та сервітутів, зокрема у вигляді права проживання членів сім`ї колишнього власника.

ОСОБА_3 , 2010 р. н. зі слів відповідача, на звернення ОСОБА_1 з приводу її зареєстрованого місця мешкання на житловій площі, що належить позивачу, ОСОБА_4 усно повідомила, що її дитина за вказаної адресою зареєстрована фактично, але ніколи там не проживала, та не має за вказаною адресою особистих речей. Дійсне підтверджено відповідним Актом про не проживання малолітньої особи ОСОБА_3 ,2010 р.н., від 30.08.2023 року, який міститься в матеріалах справи.

Реєстрація відповідача за зазначеною адресою чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею її права власності гарантоване Конституцією України.

Позивач не в змозі реалізувати своє право власності в повному обсязі.

Факт реєстрації відповідачів не тільки перешкоджає власнику нерухомого майна у розпорядженні своєю власністю, а також вводить її у скрутне матеріальне становище, у зв`язку з утриманням майна та оплатою житлово- комунальних послуг за кількістю зареєстрованих у квартирі осіб.

Згідно з положенням статті 317 Цивільного Кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (Частина 1); на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна ( частина 2) .

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що передбачено, положенням ч.1 ст. 319 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням наведених норм та того, що ОСОБА_3 не є членом моєї сім`ї позивача, місце проживання,якої було зареєстровано у квартирі безїї згоди позивача, жодних договорів між позивачем та законними представниками дитини не існує, позивач, як власник 8/25 часток у праві власності на квартиру має право користуватись приміщеннями квартири, які відповідають належній їй частці та на власний розсуд вселяти членів своєї сім`ї або інших осіб.

Згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 595/1271/16-ц викладеної в постанові від 15.08.2018 р., право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї.

У постанові від 21.08.2019 р. по справі №167/407/17-ц Верховний Суд дійшов висновку, що позивач, як власник квартири, має право вимагати від відповідача, яка не є членом її сім`ї, усунення порушень її права власності на вказаний будинок шляхом виселення.

Окрім цього, у постанові від 25.07.2018 р. по справі №638/13030/13-ц Верховний Суд зазначив, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У постанові Верховного Суду від 04.07.2023 р. по справі №522/16228/19-ц наведені наступні висновки: «Законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ніш.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 25.07.2018р. по справі№638/13030/13-ц.

Права відповідачів, які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідачів.

Також суд звертає увагу на те, що відповідно до положення ст. 29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Наразі матір дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (яка виступає як законний представник малолітньої) має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ).

Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, судом встановлено, що позивач у визначеному законодавством порядку набув право власності на зазначене вище нерухоме майно на підставі відповідних правочинів.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітня ОСОБА_3 , 2010 на разі дійсно зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , на праві власності. Таким чином, факт реєстрації останньої у зазначеній квартирі сам по собі підтверджує наявність перешкод для позивача у користуванні власністю, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст.29, 391 ЦК України, ст. ст.12,13, 259, 263-268,354 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 - законного представника малолітньої ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якої є ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення після набрання законної сили є підставою для зняття ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якої є ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.