Ухвала

18 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 761/22348/22

провадження № 61-14369ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в жовтні 2022 року звернувся до суду з позовом до Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України(далі - КФВС МОН України), в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Голови КФВС МОН України від 04 жовтня 2022 року № 90-к, яким начальнику Управління КФВС МОН України ОСОБА_1 оголошено догану.

Заявлені вимоги мотивував тим, що перебуває в трудових відносинах з відповідачем на посаді начальника Управління фізичного виховання та спорту.

Розпорядженням від 19 вересня 2022 року № 2 зобов`язано ОСОБА_1 підготувати і надати належним чином оформлений проект календарного плану фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів серед учнів та студентів (далі - календарний план), що проводяться Комітетом на 2023 рік з листами пропозиціями від Української федерації учнівського спорту, Спортивної студентської спілки України, спортивних федерацій з видів спорту та інших громадських організацій, обласних та Київського міського відділень (філій) КФВС МОН, з урахуванням календарних планів проведення міжнародних заходів та визначенням назв заходів, орієнтовних строків проведення, тривалості, місць, організаторів, кількості учасників, у тому числі окремо спортсменів, тренерів, суддів та інших, термін до 28 вересня 2022 року; подати календарний план у МОН України та забезпечити його затвердження, термін виконання до 20 листопада 2022 року; проконтролювати включення календарного плату до Єдиного календарного плану фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів України на 2023 рік у Міністерстві молоді та спорту України, термін виконання до 20 грудня 2022 року.

Відповідно до розпорядження Голови КФВС МОН України від 03 жовтня 2022 року № 3 позивача зобов`язано надати пояснення щодо невиконання розпорядження від 19 вересня 2022 року. На виконання розпорядження № 3 ним надано 03 жовтня 2022 року свої письмові пояснення та обґрунтування щодо виконання розпорядження № 2.

Наказом Голови КФВС МОН № 90-к від 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання пункту 1 розпорядження КФВС МОН від 19 вересня 2022 року № 2.

Вважає зазначений наказ незаконним, упередженим і таким, що підлягає скасуванню, оскільки розпорядження № 2 КФВС МОН прийняте без врахування вимог нормативно-правових актів щодо організації та проведення фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів на території України в умовах воєнного стану, крім того, на момент прийняття розпорядження № 2 не був скасований власний наказ КФВС МОН № 53 від 24 лютого 2022 року «Про припинення фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів серед здобувачів освіти», які суперечать один одному.

При цьому наказ КФВС МОН № 85 від 13 жовтня 2022 року «Про підготовку плану роботи КФВС МОН на 2023 рік та звіт про план роботи КФВС МОН на 2022 рік» видано після накладення дисциплінарного стягнення, якого не було на час прийняття розпорядження № 2.

На виконання розпорядження № 2 ОСОБА_1 було відправлено лист на всеукраїнські спортивні федерації про надання пропозицій щодо включення спортивних заходів до календарного плану, на час видання оспорюваного наказу на вказаний лист надали пропозиції установленої форми лише 7 федерацій. Позивач особисто провів розмови з представниками федерацій про надання пропозицій до календаря, повторно надіслав листи до федерацій, а працівниками підпорядкованого йому відділу було підготовлено проект календаря на 2023 рік та приблизний кошторис ще в серпні 2022 року.

Вказував, що наказ про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам трудового законодавства, в ньому не зазначено причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) та неналежним виконанням, не зазначено, в чому конкретно полягає порушення позивачем трудових обов`язків, що свідчить про відсутність складу дисциплінарного проступку в діях (бездіяльності) ОСОБА_1 .

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 20 січня 2023 року, яке залишив без змін Київський апеляційний суд постановою від 06 вересня 2023 року, відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову.

06 жовтня 2023 року адвокат Сахнацький О. А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення та задовольнити позов.

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі незначної складності, тобто рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є немайнові вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Урахувавши предмет позову, оскаржувані судові рішення, прийняті у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначені, суд під час вивчення касаційної скарги такі винятки самостійно не встановив.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі незначної складності, яка визнана судом малозначною, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.

За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров