Справа № 562/1880/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" жовтня 2023 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Мички І.М.

при секретарі судового засідання Щербак В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини .

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що з 25.11.2016 року між мною та відповідачкою ОСОБА_2 , укладено шлюб в Здолбунівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального юстиції у Рівненської області, актовий запис № 176. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2019 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Від даного шлюбу у них народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 . Місце проживання дочки, зареєстроване по АДРЕСА_1 . Однак на сьогоднішній день дочка тимчасово проживає разом із відповідачкою у Італії, за адресою АДРЕСА_2 ( ОСОБА_4 НОМЕР_1 ). Позивач на даний час проживає постійно в Італії. Адреса постійного проживання АДРЕСА_3 ( ОСОБА_4 НОМЕР_1 ). Між сторонами відсутня згода щодо місця проживання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проживання дочки з позивачем повністю відповідатиме інтересам дитини. Позивач має достатні доходи для утримання дочки , забезпечений житлом. Позитивно характеризується по місцю роботи та проживання . Не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності.Тому , просить суд визначити місце проживання дочки з ним.

Позивач та його представник в судове засідання не з"явилися, представник надав заяву в якій позовні вимоги підтримав , просила їх задовольнити.

Представник відповідача надала відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову , розгляд справи провести без її участі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України , передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02.10.2019 року.

У шлюбі усторін народилася дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як встановлено судом, дитина сторін є громадянкою Італії, дочка проживає з матір`ю в Республіці Італія. Мати дитини працює та забезпечує її всім необхідним.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде більш сприятливим для дитини, ніж визначення місця проживання дитини з матір`ю не встановлено.

За таких обставин, ураховуючи інтереси малолітньої дитини, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між його інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини разом матір`ю, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Батько дитини, який має однакові права з матір`ю дитини відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає, що враховуючи вік та стать дитини, визначення місця її проживання у цій справі з матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 1 ст. 3, ст. 9, ст.ст. 18,27 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України, ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя