Справа № 351/31/23
Провадження № 22-ц/4808/1212/23
Головуючий у 1 інстанції Собко В.М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представників ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про повернення позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 20 липня 2023 року під головуванням судді Собка В.М. у м. Снятин,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, про що останній власноручно написав розписку, у якій зобов`язався повернути суму позики до 31.12.2019. Відповідно до вказаної розписки, вона передала у власність відповідачу ОСОБА_3 будівельні матеріали на загальну суму 20 000 Євро. Згідно із розпискою повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквіваленту суми 20 000 Євро за офіційним курсом на час повернення.

Вказані у розписці будівельні матеріали відповідач ОСОБА_3 використав для будівництва житлового будинку, який будував перебуваючи у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 . Тому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають спільно повернути їй кошти вказані в розписці.

Відповідно до розрахунку заборгованості за офіційним курсам НБУ у 38,834 грн за 1,00 Євро, сума основного боргу становить 776 680 грн.

Також боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; на вимогу кредитор зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% від простроченої суми. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_3 за договором позики становить 846 581,20 грн.

Посилаючись на те, що у визначений договором строк, а саме до 31.12.2019, відповідачем ОСОБА_3 суму позики не повернуто, просила стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 загальну суму заборгованості 846 581,20 грн, з них сума основного 776 680 грн; сума 3% річних від простроченої заборгованості за два роки 69 901,20 грн.

Рішенням Снятинського районного від 20 липня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 загальну суму заборгованості 846 581,20 грн, з них сума основного боргу 776 680 грн; сума 3% річних від простроченої заборгованості за два роки 69 901,20 грн.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судовий збір у сумі 8 466 грн.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 .

Зазначає, що тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) лише у випадку наявності двох умов: 1) договір укладено одним із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, фактично використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

В матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які б доводили факт витрачання предмету позики фактично для сім`ї ОСОБА_4 та в її інтересах, що б передбачало солідарний обов`язок колишнього подружжя повертати позику.

Всупереч законодавству, вказані необхідні умови нічим не підтверджуються та не обґрунтовуються судом першої інстанції, окрім обґрунтувань про укладення договору позики в період шлюбу, припущень, а також згадок та здогадок свідка про те, що будівельні матеріали використані в інтересах сім`ї.

ОСОБА_2 жодних згод (ні усно, ні письмово) або іншого підтвердження своїх погоджень на укладення договору позики не надавала, жодним чином не була обізнаною (не знала і не могла знати) про такі наміри та дії ОСОБА_3 , а також не була присутня при написанні розписки та передачі вказаних у розписці будівельних матеріалів для нібито побудови в майбутньому спільного будинку.

Зобов`язати другого з подружжя (окрім самого позичальника) повернути солідарно борг можна лише шляхом надання позивачем суду доказів, які б фактично підтверджували, що саме з цих конкретних взятих у позику речей (матеріалів) побудований будинок колишнього подружжя, а також доказів про те, що інший з подружжя надавав згоду на укладення договору позики, що також могло б слугувати підтвердженням витрачення коштів в інтересах сім`ї.

Судом першої інстанції порушено принцип змагальності сторін та позбавлено позивача обов`язку доведення позовних вимог до ОСОБА_2 та наявності між ними правовідносин договору позики.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від конкретного відповідача виконання боргового зобов`язання та цим самим підтвердити наявність правовідносин договору позики між ним та кожним відповідачем.

Позивачкою не надано жодних доказів, що договір позики був укладений в інтересах сім`ї та такі матеріали були реально використані в інтересах сім`ї, як і доказів походження в неї такої кількості будівельних матеріалів (квитанції про купівлю, доказів поставки таких матеріалів їй тощо) та коштів на їх придбання, що вказується у розписці. Натомість, суд першої інстанції переклав на ОСОБА_2 обов`язок доводити, що взяте у позику не витрачене в інтересах сім`ї, а також надання доказів, які б спростовували необґрунтовані припущення позивачки.

Також судом першої інстанції порушено порядок виклику свідка для допиту в судовому засіданні, представником позивачки порушено порядок допиту свідка. Свідок, який є сином позивачки та братом ОСОБА_3 , не зміг жодного разу назвати джерело своєї обізнаності щодо основних значущих (найголовніших) обставин, загалом не зміг зрозуміло та вичерпно надати показання, а відтак суд першої інстанції не повинен був взагалі брати до уваги такі показання свідка і обґрунтовувати своє рішення (встановлювати обставини, які мають значення для цієї справи) такими недопустимими, недостовірними, недостатніми та, до того ж, упередженими показаннями свідка.

Судом першої інстанції, як і позивачкою, хибно визначений предмет позики, відтак позовні вимоги є некоректними, а обраний позивачкою спосіб захисту неефективним. Формулювання предмету договору позики є об`єктивно суперечливим та нечітким, відтак і кількість взятого у позику (і того, що треба повернути) визначити неможливо. По причині хибного формулювання позивачем предмета договору позики та позовних вимог, нею було наведено абсолютно некоректні з точки зору законодавства розрахунки заборгованості, а суд першої інстанції, задовольнивши такі вимоги, неправильно застосував норми матеріального права. При цьому, умов щодо можливості альтернативної форми повернення позики у грошовому еквіваленті, розписка не містить. Позивачка безпідставно зазначає як позовні вимоги до відповідачів - повернення грошового еквіваленту взятих будівельних матеріалів. У позові не міститься жодного обґрунтування того, чому саме відповідачі мають повертати грошові кошти, а не будівельні матеріали. Повернення предмету договору позики у грошовому еквіваленті його вартості було б можливим виключно у випадку пред`явлення позовної вимоги про відшкодування збитків, за умови, що предмет позики втрачений або пошкоджений.

Вказує, що подання позивачкою позову насправді не спрямовано на ефективний захист прав, свобод та інтересів заявника, а тому суперечить завданню цивільного судочинства та містить ознаки зловживання процесуальними правами. Такі дії вчинені на захист інтересів свого сина та без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином з огляду на очевидні суперечності у цій справі з фактичними обставинами. Оскільки у провадженні Снятинського районного суду перебуває справа №351/1935/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю. Сторона ОСОБА_2 у жодному разі не заперечує, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, проте, визнання будинку спільною сумісною власністю аж ніяк не може прирівнюватися до визнання договору позики. Розписка була складена навмисно, без мети створення її правових наслідків, обумовлених законом, є складеною з метою підтвердження своєї правової позиції ОСОБА_3 у цивільній справі №351/1935/21, де він стверджував, що житловий будинок є його особистою приватною власністю та з метою завадити поділу спільного сумісного майна подружжя і таким чином завадити ОСОБА_2 у реалізації її прав на частку у спільному майні.

Просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що

визнання ОСОБА_3 факту одержання будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку на суму 20 000 Євро, визнання факту написання розписки, визнання факту неповернення коштів, свідчить про безпідставність апеляційної скарги.

Вимоги ОСОБА_2 суперечать вимогам СК України, оскільки в ч. 2, 4 ст. 65 цього кодексу закріплено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Також відповідно до вимоги ч. 3 ст. 54 СК України вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя.

Оскільки ОСОБА_2 не відмовилася, а реалізує своє право на визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку у цивільній справі №351/1935/21, тому це свідчить про її згоду та про наявність обов`язку повернути борг.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи. Подав апеляційному суду заяву, згідно якої вказав, що свої пояснення щодо поданого до нього позову ним було викладено у відзиві на позовну заяву, позов він визнає повністю та просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 28.08.1997 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Снятинського районного суду від 17.02.2022 розірвано (т.1 а.с. 75-77).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за відповідачем ОСОБА_3 20.01.2012 зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 180 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 143-144, 158-159).

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, що стверджує про укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчує отримання певної грошової суми або речей, визначених родовими ознаками.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідач ОСОБА_3 01.06.2007 склав розписку про позику в ОСОБА_1 (позивачка по справі). Згідно боргової розписки він отримав у борг (позику) від ОСОБА_1 (позивачки) 36 000 цегельного блоку, 180 кв.м покрівлі метало черепиці, 35 куб.м лісоматеріалу, інші будівельні матеріали (цемент, пісок, гравій тощо) на будівництво власного житлового будинку в АДРЕСА_1 всього отримав будівельних матеріалів загальну суму 20.000 Євро, які зобов`язався повернути в строк до 31.12.2019 (т. 1 а.с. 7).

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 вказав, що позивачка ОСОБА_1 мати відповідача ОСОБА_3 дала в борг будівельні матеріали на суму в 20 000 Євро. В подальшому відповідачі збудували будинок в АДРЕСА_1 .

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Розмір 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Суд першої інстанції, застосувавши положення статей 526, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, задовольнив позов та стягнув з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 загальну суму заборгованості 846 581,20 грн, з них сума основного боргу 776 680,00 грн; сума 3% річних від простроченої заборгованості за два роки 69 901,20 грн.

При цьому, суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_2 заборгованість в загальному розмірі 846 581,20 грн, вказав, що відповідач ОСОБА_3 уклав договір позики з позивачкою ОСОБА_1 у 2007 році на підтвердження якого власноруч написав розписку, згідно якої останньому від позивачки ОСОБА_1 передано у власність будівельні матеріали на загальну суму 20.000 (двадцять тисяч) Євро, які відповідач ОСОБА_3 в подальшому використав для будівництва житлового будинку, що будувався під час перебування у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 . Шлюб зареєстровано 28.08.1997 і розірвано рішенням Снятинського районного суду 17.02.2022. Факт отримання в борг будівельних матеріалів підтверджується показами свідка ОСОБА_5 . Також суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що представником відповідачки ОСОБА_2 не надано обґрунтованих доказів, які б спростовували позовні вимоги щодо відповідачки ОСОБА_2 .

Задовольняючи позов в повному обсязі і стягуючи солідарно заборгованість за договором позики, суд першої інстанції не врахував таке.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору даруванняабо в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йомуособисто.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї і використання отриманих позичальником у борг будівельних матеріалів за цим договором для задоволення потреб сім`ї. Також відсутні об`єктивні дані, що відбулася реальна передача і отримання боржниками зазначених у розписці від 01.06.2007 будівельних матеріалів, призначених саме для будівництва житлового будинок за адресою: АДРЕСА_1 , і що вони використані за призначенням та в інтересах сім`ї.

Також, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 була обізнана про укладення договору позики та давала письмову згоду на укладення такого договору стосовно цінного майна.

Ні позивачем ОСОБА_1 , ні відповідачем ОСОБА_3 не надано суду доказів обізнаності дружини позичальника ОСОБА_2 про укладення договору позики, а тому відсутні підстави для виникнення у колишнього подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Позивач та її представник не заявляли будь-яких клопотань про витребування доказів чи призначення експертиз.

При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які дані (висновки експертів, тощо), у яких зазначається витрата за призначенням позичених будівельних матеріалів і такий їх обсяг.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 не надано обґрунтованих доказів, які б спростовували позовні вимоги щодо неї як відповідачки, апеляційний суд вважає фактичним покладенням обов`язку доказування на іншу сторону.

Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Колегія апеляційного суду при вирішенні спору виходить із того, що отримуючи в позику будівельні матеріали без згоди другого з подружжя, що не підтверджено письмовою згодою ОСОБА_2 на укладення такого договору стосовно цінного майна, відповідач ОСОБА_3 стає учасником зобов`язальних правовідносин, особисто відповідає за повернення предмета позики реально чи особистим майном.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, у постанові Верхового Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 133/9228/14ц.

На підставі належної оцінки наданих сторонами доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_2 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_3 договором позики у формі розписки, оскільки згоди на його укладення ОСОБА_2 не надавала, а факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним будівельних матеріалів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеним і не стверджується належними та допустимими доказами.

Показання свідка ОСОБА_5 , який є також сином позикодавиці та братом позичальника, не можуть бути достовірною підставою, що стверджує відповідні факти щодо цієї розписки. Його покази не стверджують факту обізнаності дружини позичальника про передачу речей, зазначених у розписці та їх існування у сторін до та після укладення договору.

Крім того, даючи оцінку зібраним по справі доказам, суд першої інстанції залишив поза увагою таке. Відповідач ОСОБА_3 06.03.2023 та 19.05.2023 подав суду заяви, у яких позовні вимоги визнавав у повному обсязі (т.1 а.с.171, т.2 а.с.163). Представник ОСОБА_2 надала суду першої інстанції копію зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 від 17.01.2022 у справі №351/93/22 за позовом ОСОБА_2 до нього про поділ спільного майна подружжя. Зі змісту зустрічного позову убачається, що він просив визнати його особистою приватною власністю весь житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 78-81).

У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2021 року у справі № 638/20102/16 зазначено, що послідовність подій та процесуальна поведінка відповідачів у всіх наведених справах про стягнення заборгованості дає підстави для сумнівів у реальності спорів про стягнення боргів.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги. Інші мотиви апеляційної скарги, які апелянт вважає підставою для скасування оскаржуваного рішення, не мають правового значення для її задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що судове рішення в цій справі в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики постановлене з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає та підлягає скасуванню з постановленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про повернення позики з вищенаведених підстав.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, при ухваленні нового рішення слід відмовити у стягненні у солідарному порядку з ОСОБА_2 судового збору у сумі 8 466 грн та з позивачки ОСОБА_1 підлягає до стягнення на користь ОСОБА_2 6 349,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду від 20 липня 2023 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики та стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 судового збору у сумі 8 466 грн відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 349,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складенняповного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин