Справа № 296/9256/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" жовтня 2023 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

за участю секретаря Алексеєнко В.В., Кусік В.Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1973 року. Також за вказаною адресою зареєстровані повнолітні діти та онуки позивача відповідачі по справі, однак проживають у своїх чоловіків, дружин, їх місце проживання позивачу не відоме. Також зазначив, що відповідачі не з`являються і спірному приміщені, не несуть витрат на його утримання, всі обов`язки з утримання квартири лежать на позивачу по справі, тому виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 24.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, зазначили, що відповідачі здійснюють плату за комунальні послуги, однак позивач їх обмежує у доступі до спірної квартири, змінив вхідний замок та не дає нових ключів, звернення до поліції не дають результатів. Зазначили, що не проживають у квартирі не зі своєї волі, а вимушені, оскільки чиняться перешкоди позивачем у справі.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилась, 27.07.2023 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги не визнає. Зазначила, що у зв`язку з військовим станом була змушена виїхати за кордон, оскільки має на утриманні неповнолітню дитину, інтересу до квартири не втрачала, а не проживання в ній є вимушеним кроком.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_9 та членам її сім`ї: чоловіку та трьом донькам, зокрема ОСОБА_10 , що підтверджується копією контрольного талону до ордеру № 69 (а.с. 9). Квартира не приватизована.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10).

Відповідно до Акту від 13.12.2022 комісії в складі працівників ТОВ «Керуюча Компанія «КОМ Енерго-Житомир» майстра ОСОБА_11 , інженера ОСОБА_12 , інженера ОСОБА_13 та за участю сусідів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , її син ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та її чин ОСОБА_16 , ОСОБА_7 та її син ОСОБА_17 зареєстровані але фактично не проживають за вказаною адресою більше чотирьох років (а.с. 11).

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_18 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, право користування квартирою є похідним від права власності і її не проживання по місцю реєстрації на обсяг права користування не впливає. Відповідачі по справі - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є членами сім`ї співвласника житла ОСОБА_3 , та які за дозволом останньої користуються спірною квартирою.

В матеріалах справи наявні квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, платником в яких зазначено ОСОБА_4 , тому твердження позивача, що відповідачі не беруть участь в утриманні квартири не відповідає фактичним обставинам справи.

Також, матеріалами справи не підтверджено, що відповідачі по справі добровільно покинули житло та не проживають в ньому із власної волі, оскільки відповідач ОСОБА_8 зазначила, що виїхала з малолітньою дитиною за кордон у зв`язку зі збройною агресією російської федерації.

Також, в матеріалах справи є докази звернення відповідача ОСОБА_3 до правоохоронних органів у зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_1 у допуску до спірної квартири.

За таких обставин, коли спірна квартира є спільним майном сторін по справі, матеріалами справи не підтверджено, що відповідачі не проживають у спірному житлі із власної волі, тому відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 таким, що втратили право користування будинком, оскільки відповідачі не втратив право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319,321 ЦК України.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Подібних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, які відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України мають враховуватися іншими судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Посилання позивача на те, що у зв`язку з не проживанням відповідача у спірному будинку виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг не є підставою для задоволення позову про визнання відповідача, як співвласника будинку, таким, що втратив право користування цим житлом.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Оскільки в позові відмовлено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.2,5,10-13,76-82,141,258,259,264, 280-282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Cуддя Ю. І. Драч