ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6934/23 Справа № 185/3203/23 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М.М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

Позов мотивовано тим, що позивач тривалий час знаходився у трудових відносинах з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля та при виконанні робіт 26 листопада 1994 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого було завдано ушкодження його здоров`ю, а саме тілесне ушкодження у вигляді травми голови, садна чола та струсу головного мозку. У зв`язку із цим позивач зазнав втрату професійної працездатності і згідно довідки МСЕК від 29 травня 1995 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності по вказаній травмі у розмірі 20%, а в подальшому позивача повторно переоглянуто та встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності по вказаній травмі у розмірі 40% зі встановлення третьої групи інвалідності згідно довідки МСЕК від 08 липня 2010 року. У свою чергу 02 жовтня 2010 року з позивачем також трапився нещасний випадок при виконанні роботи на підприємстві відповідача, унаслідок якого останній зазнав ушкодження його здоров`ю, а саме тілесне ушкодження у вигляді тяжкої травми, травматичного відриву правої верхньої кінцівки на рівні ліктьового суглобу, розриву грудинно-ключичного зчленування. У зв`язку із цим позивач зазнав втрату професійної працездатності і згідно первинно-поторної довідки МСЕК від 27 січня 2011 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 65%, з яких: 55% - первинно по виробничій травмі за актом №15 про нещасний випадок на шахті ім. Сташкова від 02 жовтня 2010 року, 10% - по виробничій травмі за актом №120 про нещасний випадок на підприємстві від 26 листопада 1994 року, встановлено третю групу інвалідності бестроково. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги, а тому просив суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків 180000,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року позов задоволено частково та ухвалено стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 97500,00 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що з урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності, необхідність постійного лікування та реабілітації, наявність вимушених змін у житті позивача у зв`язку з професійним захворюванням, суд визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 97500,00 грн., що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» просить рішення суду змінити зменшивши суму відшкодування моральної шкоди до 65 000 грн. розстрочивши виконання рішення суду та три місяці рівними частинами, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що позивач тривалий час працював у відповідача, що підтверджується копією трудової книжки позивача, яка міститься в матеріалах справи.

Позивачем надано суду акт №120 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, з якого вбачається, що 26 листопада 1994 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого було завдано ушкодження його здоров`ю, а саме тілесне ушкодження у вигляді травми голови, садна чола та струсу головного мозку.

Також із даного акта вбачається, що особою, яка допустила порушення вимог законодавства з охорони та гігієни праці, є сам позивач.

У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого 29 травня 1995 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності по вказаній травмі у розмірі 20%, а в подальшому позивача повторно переоглянуто та встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності по вказаній травмі у розмірі 40% зі встановлення третьої групи інвалідності згідно довідки МСЕК від 08 липня 2010 року. Зазначені обставини підтверджуються відповідною випискою довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, яка міститься в матеріалах справи.

У свою чергу, як встановлено судом, 02 жовтня 2010 року з позивачем також трапився нещасний випадок при виконанні роботи на підприємстві відповідача, унаслідок якого останній зазнав ушкодження його здоров`ю, а саме тілесне ушкодження у вигляді тяжкої сочетаної травми, травматичного відриву правої верхньої кінцівки на рівні ліктьового суглобу, розриву грудинно-ключичного зчленування. Вказане підтверджується копією акта №15 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 02 жовтня 2010 року.

Із вказаного акта вбачається, що особою, яка допустила порушення вимог законодавства з охорони та гігієни праці, є сам позивач, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У зв`язку із цим позивач зазнав втрату професійної працездатності і згідно первинно-поторної довідки МСЕК від 27 січня 2011 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 65%, з яких: 55% - первинно по виробничій травмі за актом №15 про нещасний випадок на шахті ім. Сташкова від 02 жовтня 2010 року, 10% - по виробничій травмі за актом №120 про нещасний випадок на підприємстві від 26 листопада 1994 року, встановлено третю групу інвалідності безстроково.

Відповідно копії вироку від 15 лютого 2011 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.272 КК України, із застосуванням ч.2 ст.69 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. При цьому у мотивувальній частині рішення вказано, що "потерпілий ОСОБА_1 підтвердив, що з його боку та з боку ОСОБА_2 були допущені порушення правил безпеки, що призвело до нещасного випадку і він отримав тяжкі тілесні ушкодження. Пояснив, що претензій до ОСОБА_2 не має, цивільного позову він не заявляє".

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що з урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності, необхідність постійного лікування та реабілітації, наявність вимушених змін у житті позивача у зв`язку з професійним захворюванням, суд визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 97500,00 грн., що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснення, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши тяжкість наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, стягнувши компенсацію в сумі 97500,00 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі 197/42/20.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Доводи відповідача про те, що ушкодження здоров`я відповідача відбулось саме внаслідок його дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, з врахуванням того, що підприємство щорічно виділяє фінансування на виконання заходів з охорони та безпеки праці працівників безпідставні.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував глибину та період фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я в майбутньому, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових витрат, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідач у розмірі 97500,00 гривень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко