КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/8820/22 Головуючий у І інстанції - Яковлєва Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на власну користь суму неповерненої грошової позики у розмірі 480 260 грн, пеню за період з 16 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року включно у розмірі 17 529 490 грн, а всього 18 009 750 грн, а також витрати про сплаті судового збору у розмірі 12 405 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 15 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала від позикодавця грошові кошти у розмірі 319 394,68 грн, що еквівалентно 11 800 доларам США, які зобов`язалась повернути у строк до 15 серпня 2016 року.

У додатку № 1 до вказаного договору сторони погодили строки та розміри погашення зобов`язання та остаточною датою розрахунку погодили 15 червня 2017 року.

22 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 15 лютого 2016 року, у зв`язку з чим новим позикодавцем у зобов`язанні став позивач.

Зауважував, що ОСОБА_3 не виконала грошове зобов`язання ні перед первісним позикодавцем, ні перед ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 480 260 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 334,94 грн.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Уважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині застосування наслідків спливу строків позовної давності.

У мотивування скарги зазначає, що в заяві, поданій відповідачем до суду 12 травня 2023 року, відповідач визнала позовні вимоги про стягнення основної частини заборгованості.

Окрім того, вважає, що строк позовної давності за договором позики не є таким, що сплив, оскільки відповідач протягом 2016-2021 років сплачувала пеню за договором. Остання така сплата була 30 липня 2021 року.

Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2023 року оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем жодного разу не було здійснено оплати в рахунок погашення позики, тому з 16 березня 2016 року первісному позикодавцю стало відомо про порушення його прав та неналежне виконання боргового зобов`язання ОСОБА_3 , а відтак саме з цієї календарної дати у позикодавця виникло право нараховувати пеню у розмірі, зазначеному в п. 3 договору позики від 15 лютого 2016 року.

У зв`язку з викладеним та врахувавши заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що 15 лютого 2016 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, згідно пункту 1 якого відповідач отримала в борг грошові кошти у розмірі 319 394,68 грн, що еквівалентно 11 800 доларам США.

Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики, згідно пунктів 2.2., 2.3 договору, має бути здійснено не пізніше 15 серпня 2016 року у гривнях, що еквівалентно 11 800 доларам США за комерційним курсом банків на день кожної передачі грошових коштів.

У пункті 2.7 договору позики розписано строки і розміри сум, які відповідач мала сплатити позикодавцю.

За умов пункту 3 договору позики при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто у строки, визначені пунктом 2.7 договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 10 процентів від суми простроченого платежу за кожний день прострочки сплати боргу.

21 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін №1 до договору позики, яким внесено зміни до пункту 2.2. щодо остаточного строку повернення позики, а саме 15 червня 2017 року, та до пункту 2.7 щодо розмірів сум та періодів їх погашення перед позикодавцем.

22 лютого 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 15 лютого 2016 року, у зв`язку з чим новим позикодавцем став позивач та набув право вимоги до ОСОБА_3

12 травня 2023 року ОСОБА_3 подала до суду першої інстанції заяву, в якій визнала позовні вимоги в частині основного зобов`язання, не заперечувала щодо задоволення позову в цій частині. В частині вимог про стягнення пені просила застосувати строк позовної давності.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач свої грошові зобов`язання ні перед ОСОБА_4 , ні перед ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 480 260 грн, що є еквівалентом 11 800 доларам США станом на дату звернення до суду з позовом, що свідчить про неналежне виконання договірних зобов`язань ОСОБА_3 та наявність заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики від 15 лютого 2016 року в розмірі 480 260 грн, що є еквівалентом 11 800 доларам США.

На підставі викладеного та з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог про стягнення з неї на користь позивача основної суми заборгованості, місцевий суд вбачав підстави для задоволення позову та вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 480 260 грн, що є еквівалентом 11 800 доларам США.

В даній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Щодо позовних вимог про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 16 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року включно в розмірі 17 529 490 грн.

Згідно пункту 3 договору позики при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто у строки, визначені пунктом 2.7 договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 10 процентів від суми простроченого платежу за кожний день прострочки сплати боргу.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсох-ках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як зазначено вище, у заяві від 12 травня 2023 року відповідач ОСОБА_3 просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача про стягнення пені.

Так, відповідно частини першої статті 251 та статті 253 ЦК України строком є певний період часу, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Загальна позовна давність згідно частини першої статті 256 та частини першої статті 257 ЦК України є строком, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і встановлена тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 ЦК України.

Частинами першою, п`ятою статті 261 вказаного Кодексу зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У статті 262 ЦК України зазначено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Для окремих видів вимог, згідно частини першої, пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша, друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №437/2726/13-ц, та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №761/16994/16 та від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17.

За умовами п. 2.7 договору позики визначено обов`язок щомісячного погашення заборгованості, а відтак, згідно умов п. 3 вказаного договору, відповідальність у виді сплати пені за неповернення суми позики розпочинається з наступного дня у місяці, в якому ОСОБА_3 мала повернути черговий розмір платежу.

Оскільки відповідачем жодного разу не було здійснено оплати в рахунок погашення позики, то з 16 березня 2016 року первісному позикодавцю стало відомо про порушення його прав та неналежне виконання боргового зобов`язання ОСОБА_3 , а відтак саме з цієї календарної дати у позикодавця виникло право нараховувати пеню у розмірі, зазначеному в пункті 3 договору позики від 15 лютого 2016 року, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, зважаючи на те, що про порушення свого права первісний кредитор дізнався ще з 16 березня 2016 року, договір про відступлення права вимоги за вказаним договором позики укладено з ОСОБА_1 22 лютого 2018 року, а з даним позовом до суду останній звернувся лише 19 листопада 2022 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності за вимогами про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи сторони позивача щодо переривання строку позовної давності у зв`язку з поданням ОСОБА_3 заяви від 12 травня 2023 року, в якій остання визнала основний борг, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Згідно із ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. А час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №686/23170/19, переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності.

Таким чином, оскільки термін для погашення суми позики згідно із договором був встановлений на 15 червня 2017 року, відповідно, позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості сплинула 15 червня 2020 року, а до вимог про стягнення пені за рік до звернення в указаних межах позовної давності до основного зобов`язання. Водночас, позивач звернувся із позовом до суду лише у 2022 році, тобто поза межами позовної давності. А обставини, з якими позивач пов`язує переривання позовної давності виникли вже після її спливу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наявними у справі доказами, фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник