ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 689/1690/21

Провадження № 22-ц/4820/1845/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року, суддя Баськов М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «АТП Поділля-Тур» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, витрат на лікування та листування,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПП «АТП Поділля-Тур» про стягнення невиплаченої заробітної плати за липень серпень 2020 року в розмірі 5796 грн., компенсації за її невчасну виплату в розмірі 78400 грн., затрат, пов`язаних із листуванням та лікуванням в розмірі 100 грн. та 555,65 грн. відповідно, а також моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 26.02.2020 року він працював водієм в ПП «АТП Поділля-Тур» та 13.10.2020 року був звільнений з роботи за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, (далі КЗпП України).

14.05.2021 року рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області його було поновлено на роботі на посаді водія ПП «АТП Поділля-Тур».

23.12.2021 року він звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Під час виконання ним пасажирського міжнародного рейсу за маршрутом Херсон - Щецин 13.08.2020 року, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої він отримав травми та з 14.08.2020 року по 11.12.2020 року перебував на амбулаторному лікуванні.

На підприємство ним було подано лист непрацездатності, в якому зазначено про виробничу травму, але підприємство факт виробничої травми приховало та не задокументувало відповідно до чинного законодавства, що стало причиною невиплати належних компенсацій.

Під час перебування на лікарняному він не отримував заробітної плати за липень-серпень 2020 року.

21.10.2020 року він звернувся до Державної служби України з питань праці щодо порушення відповідачем йог трудових прав, на що отримав відповідь про те, що заробітна плата за липень-серпень 2020 року йому ніби-то була виплачена підприємством, що підтверджується його підписами в відомостях на виплату грошей №40 від 14.07.2020, №42 від 29.07.2020 та №46 від 13.08.2020, що не відповідає дійсності, оскільки він у вказаних відомостях не розписувався, а заробітну плату не отримував.

Через не виплату йому заробітної плати за липень-серпень 2020 року, фактичне не виконання рішення суду про його поновлення на роботі, вважав, що йому належить компенсувати 78400 грн. за невчасно виплачену заробітну плату за період з 01.09.2020 року по день звернення до суду із позовом.

Невиплатою заробітної плати йому заподіяно моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях та неможливості провести належне лікування травмованої руки, розмір якої визначено ним у 5000 грн.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 25.07.2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «АТП Поділля-Тур» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2020 року в сумі 5796,00 грн., 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ПП «АТП Поділля-Тур» на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн. та на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 4908,02 грн.

Мотивуючи своє рішення суд, зокрема, зауважив, що відповідачем не надано у справу доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за липень-серпень 2020 року.

Відмовляючи ОСОБА_1 у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд вказав, що оскільки ця виплата не входить до структури заробітної плати, а позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення цієї грошової компенсації після спливу визначеного законодавством тримісячного строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, тому у позові в цій частині слід відмовити саме через сплив визначеного законом строку для звернення до суду із заявою.

Стосовно стягнення моральної шкоди зазначив, що позивач довів факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди довготривалим невирішенням питання щодо виплати заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з чим, з урахуванням засад розумності та справедливості, на користь останнього з відповідача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 500 грн.

В частині вимог щодо відшкодування витрат на листування та лікування, суд зазначив, що позивачем не наведено обґрунтування обов`язку роботодавця відшкодувати йому такі витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині відмови в стягненні всього розміру моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що застосування судом тримісячного строку позовної давності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є незаконним.

При визначенні розміру моральної шкоди судом залишено поза увагою ту обставину, що не виплатою заробітної плати він був позбавлений можливості пройти повноцінний курс лікування від отриманих внаслідок ДТП травм, у зв`язку з чим процес лікування затягнувся на чотири місяці, що спричинило відповідні негативні наслідки.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно з наказом директора ПП «АТП Поділля-Тур» №20 к/тр від 25.02.2020 року, ОСОБА_1 з 26.02.2020 року був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів ПП «АТП Поділля-Тур» (а.с. 121).

13.10.2020 року позивача ОСОБА_2 було звільнено з посади водія автотранспортних засобів ПП «АТП Поділля-Тур» за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з розрахунковим листом за жовтень та відомістю про нарахування компенсації за невикористану відпустку, ОСОБА_1 було виплачено 1424,40 грн. (а.с. 38-39, 41).

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14.05.2021 року у справі №689/2127/20 ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді водія ПП «АТП Поділля-Тур» з 13.10.2020 року (а.с. 14).

23.12.2021 року на підставі наказу директора ПП «АТП Поділля-Тур» №32 к/тр від 23.12.2021 року, позивач був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з проведенням повного розрахунку по всіх сумах, що належать останньому в день звільнення. З даним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис на наказі (а.с. 120).

Згідно з відомостями на виплату грошей в ПП «АТП Поділля-Тур» по субрахунку 661 Розрахунки за заробітною платою, а саме №42 від 29.07.2020 року (за липень 2020 року), №40 від 14.07.2020 (за липень 2020 року), №46 від 13.08.2020 року (за серпень 2020 року), ОСОБА_1 отримав заробітну плату за липень та серпень 2020 року в сумі 5796 грн. (а.с. 71, 73, 75).

У вказаних відомостях, зокрема, в графах 43 (відомості на виплату грошей №№40, 42 за липень 2020 року) та графі 42 (відомості на виплату грошей №46 за серпень 2020 року), де мітиться прізвище, ім`я та по батькові позивача, зазначено, що він отримував заробітну плату по 1932 грн., а всього 5796 грн.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №3734/3735/22-26 від 16.02.2023 року, підписи від імені ОСОБА_1 в графі №43 у відомості на виплату грошей №40 за липень 2020 року, в графі №43 у відомості на виплату грошей №42 за липень 2020 року, в графі №42 у відомості на виплату грошей №46 за серпень 2020 року, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Дані підписи виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (особами) з наслідуванням якогось (якихось) підпису (ів) ОСОБА_1 (а.с. 158).

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна виплачується працівникам регулярно у робочі дні не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки за результатами судової почеркознавчої експертизи встановлено, що у розрахункових відомостях про отримання заробітної плати від імені позивача виконано підпис іншою особою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту виплати позивачу заробітної плати відповідачем, відтак наявності перед останнім заборгованості щодо виплати заробітної плати (постанова Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №212/8281/15-ц).

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс12) наголосила на тому, що правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є.

Також Велика Палата Верховного суду у цій постанові виснувала, що до вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як вбачається із матеріалів справи в період роботи позивача з 26.02.2020 року по 13.10.2020 року у ПП «АТП Поділля-Тур» йому не виплачена заробітна плата за липень-серпень 2020 року.

У зв`язку з тим, що повний розрахунок з позивачем станом на день його звільнення, 13.10.2020 року, зокрема, щодо виплати заробітної плати за липень-серпень 2020 року досі не проведений, тому тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, не пропущений, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Вказане узгоджується із постановою Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №363/3659/20.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14.05.2021 року у справі №689/2127/20, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді водія автотранспортних засобів ПП «АТП Поділля-Тур» з 13.10.2020 року. Стягнуто з ПП «АТП Поділля-Тур» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46080 грн. Зобов`язано ПП «АТП Поділля-Тур» провести розслідування нещасного випадку, який стався 13.08.2020 року на підприємстві з участю ОСОБА_1 за встановленою законодавством формою. Зобов`язано ПП «АТП Поділля-Тур» прийняти листи непрацездатності: серії АДЦ №505468, серії АЦД №505526, серії АЦД №505622, серії АЦД №505727 та провести розрахунок з ОСОБА_1 згідно з даними лікарняних листів. Стягнуто з ПП «АТП Поділля-Тур» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Зобов`язано ПП «АТП Поділля-Тур» виготовити дублікат трудової книжки ОСОБА_1 без запису про звільнення його в зв`язку прогулом без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішення в частині поновлення на роботі звернуто до негайного виконання.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20.10.2021 року рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14.05.2021 року у справі №689/2127/20 в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі змінено, виключивши дату поновлення позивача на роботі; ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання ПП «АТП Поділля-Тур» виготовити дублікат трудової книжки ОСОБА_1 без запису про звільнення його у зв`язку з прогулом без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України; змінено розподіл судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Крім того, рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 07.06.2022 року стягнуто з ПП «АТП Поділля-Тур» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14.05.2021 року в розмірі 15818, 34 грн., з яких мають бути утримані податок з доходу фізичних осіб та інші обов`язкові платежі. Стягнуто з ПП «АТП Поділля-Тур» на користь ОСОБА_1 грошову суму компенсації втрати частини доходів позивача у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14.05.2021 року в розмірі 366,58 грн., з яких мають бути утримані податок з доходу фізичних осіб та інші обов`язкові платежі. Стягнуто з ПП «АТП Поділля-Тур» на користь ОСОБА_1 2000 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 17.08.2022 року рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 07.06.2022 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу і компенсації втрати частини доходу за період з 17.05.2021 року по 01.10.2021 року та в частині судового збору скасовано. Стягнуто з ПП «АТП Поділля-Тур» на користь ОСОБА_1 7164,27 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 202,27 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14.05.2021 року, з яких підлягають утриманню податки та обов`язкові платежі. В решті позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку та компенсації втрат частини доходу відмовлено.

Таким чином, згідно вищевказаних судових рішень, на користь ОСОБА_1 з ПП «АТП Поділля-Тур» стягнуто середній заробіток за період з 13.10.2020 року по 01.10.2021 року.

У положеннях ст.ст. 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку.

ОСОБА_1 просив суд стягнути середній заробіток за один період (з часу його звільнення в жовтні 2020 року по дату звернення до суду з позовом в серпні 2021 року) у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку.

Вказане узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19.

За вищенаведеного, враховуючи, що на користь ОСОБА_1 рішеннями судів стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, підстав для стягнення середнього заробітку за той же період у зв`язку із неповною виплатою ОСОБА_1 усіх належних йому сум заробітної плати, не вбачається.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим рішення підлягає зміні в цій частині, з урахуванням мотивів, викладених у даній постанові.

Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому, суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції безпідставно зменшив заявлену позивачем до відшкодування моральну шкоду та не врахував, що позивач внаслідок вини роботодавця не отримав належну йому до виплати заробітну плату протягом тривалого часу (більше трьох років) у зв`язку з чим зазнав моральних страждань через порушення своїх прав та необхідність їх відновлення в судовому порядку.

За встановлених обставин, з урахуванням принципів розумності та справедливості, приймаючи до уваги заподіяння позивачу болю, стресу, зміна укладу та ритму її життя, тривалого розладу здоров`я, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що справедливим та обґрунтованим розміром відшкодування моральної шкоди, яке не призведе до неправомірного збагачення позивача є 2000 грн., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, невірно надав оцінку обставинам справи та дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем тримісячного строку для звернення з даним позовом до суду, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року змінити в частині стягнення моральної шкоди.

Стягнути з Приватного підприємства «АТП Поділля-Тур» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Мотивувальну частину рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку змінити, виклавши її в редакції даної постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова