Справа № 157/1452/23
Провадження №2/157/296/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря судового засідання Плакоша Д.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Камінь-Каширської міської ради Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Камінь-Каширської міської ради Волинської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з лютого 2011 року позивачка добросовісно володіє житловим будинком по АДРЕСА_1 , постійно ним користується та обслуговує. За життя господарем цього будинку був батько позивачки ОСОБА_3 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 мами ОСОБА_4 позивачка переселилася до батька з метою здійснення догляду за ним. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивачки ОСОБА_3 помер і ОСОБА_1 лишилася проживати в оселі одна, оскільки необхідно було обслуговувати будівлю.

Спадщину після смерті ОСОБА_3 ніхто не прийняв, оскільки на будинок відсутні правовстановлюючі документи. Відумерлою спадщина не визнавалася, а тому будинок не має власника.

Позивачка обслуговує вказаний житловий будинок, добросовісно й відкрито володіє ним більше 10 років, здійснює його поточний ремонт та підтримує подвір`я в належному стані.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Пояснила, що зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 користується з 2013 року. Цей будинок належав її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в якому вони постійно проживали до дня своєї смерті. Заяву про прийняття спадщини після їх смерті вона не подавала. Також спадщину не прийняли її брати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які погодилися передати житловий будинок у її власність, як спадщину після батьків.

Представник відповідача Камінь-Каширської міської ради Мельничук М.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що згідно з поясненнями ОСОБА_1 та показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 позивачка користується спірним нерухомим майном з грудня 2013 року, а саме з дня смерті батька ОСОБА_3 . Тому станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не минув десятирічний строк володіння нерухомим майном, який необхідний для визнання права власності на таке майно за набувальною давністю.

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні показали, що є рідними братами позивачки ОСОБА_1 . Їх батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали у власності житловий будинок по АДРЕСА_1 , який збудували в 1976 року та в якому постійно проживали. Після смерті матері ОСОБА_4 в 2011 році, за батьком ОСОБА_3 доглядала ОСОБА_1 . Після смерті батька в 2013 році ніхто з них не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Зараз виникла необхідність в оформленні права власності на батьківський будинок і оскільки за батьком здійснювала догляд ОСОБА_1 , тому всі вони дійшли згоди, аби право власності на будинок оформила саме вона. Також показали, що після смерті батька вони спільно користувалися спадковим майном: хтось обробляв город, хтось використовував господарські будівлі. Комунальні послуги також оплачували спільно.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 за життя належав житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 та був побудований у 1976 році. Зазначене підтверджується витягом з погосподарської книги №3 за 2021-2023 роки, виданим старостою Грудківського старостинського округу виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради Волинської області 25 вересня 2023 року.

З оглянутої судом будинкової книги встановлено, що у вказаному вище житловому будинку проживали ОСОБА_3 з 16 листопада 1977 року та його дружина ОСОБА_4 , яка була зареєстрована за цією адресою з 03 жовтня 2003 року.

Зі свідоцтв про смерть серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Грудки Камінь-Каширського району Волинської області.

Як повідомила позивачка ОСОБА_1 та свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вони, як спадкоємці першої черги за законом, не зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину, водночас інтерес до спадкового майна не втратили та продовжують ним користуватися.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до частин 1-3 статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих медіа. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналіз положення статей 335 і 344 ЦК України свідчить, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Також зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом усього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Тобто за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц), в якій зазначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 роз`яснено, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа №910/17274/17) зазначається, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Таким чином, набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Водночас, враховуючи положення частини 1 та 3 статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є спадкоємицею належного її померлому батькові ОСОБА_3 майна, зокрема й житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , оскільки її постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та користування спадковим майно свідчить про дії спрямовані на прийняття спадщини.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана з тією обставиною, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був померлий ОСОБА_3 , що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю.

Викладене вище дає суду підстави для висновку, що ОСОБА_1 користується зазначеним вище будинком на підставі певного юридичного титулу, а саме як спадкоємець, а тому не є добросовісним набувачем спірного будинку, оскільки це майно має власника, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю. Отже, позивач не може вважатися такою, що набула у власність спірне житлове приміщення за набувальною давністю. Лише відкритість і безперервність користування позивачем майном з 2013 року не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Звертаючись з даним позовом до суду позивач фактично намагається узаконити право власності на нерухоме майно за набувальною давністю всупереч встановленому законом порядку оформлення майна.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Аналізуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, що підтверджуються наданими позивачем доказами, суд вважає, що спірні правовідносини мають характер спадкових, які регулюються нормами Книги шостої «Спадкове право» Цивільного кодексу України, а не положеннями Глави 24 «Набуття права власності», з чого слідує, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав. Тому суд не вбачає фактичних та правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, статтями 328, 344, 1277 ЦК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Камінь-Каширської міської ради Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування, ім`я, місцезнаходження, місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін: позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ; відповідач Камінь-Каширська міська Волинської області, вул. Воля, 2, м. Камінь-Каширський, Волинська область, 44501, .

Повне рішення суду складено 13 жовтня 2023 року.

Головуючий: Б. С. Гамула