Справа № 548/1757/23
Провадження №2/548/474/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.10.2023 року м. Хорол
Хорольський районний суд Полтавської області в складі :
головуючого судді - Коновод О. В.
за участю : секретаря судового засідання - Листопад В.Л., Манжос Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол цивільну справу за позовом Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про позбавлення батьківських прав
Стислий виклад позиції заявника
До Хорольського районного суду Полтавської області надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по відношенню до її неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , 2007 р.н., та малолітнього сина ОСОБА_2 , 2012 р.н. Стягнути з ОСОБА_3 , 1991 р.н., аліменти на утримання дітей ОСОБА_1 , 2007 р.н., та ОСОБА_2 , 2012 р.н.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.08.2022 року Хорольським районним судом було прийнято рішення №548/629/22, яким позовну заяву Хорольської міської ради про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав задоволено частково, відібрати у неї дітей без позбавлення її батьківських прав.
Рішенням виконавчого комітету Хорольської міської ради від 13.09.2022 №210 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» дітям ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування.

Рішенням виконавчого комітету Пирятинської міської ради від 15.09.2022 №360 «Про влаштування дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 » діти були влаштовані до ДБСТ Пономаренків, що функціонує за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 8 постанови КМУ від 24.09.2008 №866, якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав.

З моменту набрання рішення суду законної сили по даний час працівниками служби у справах дітей, центру соціальних служб, працівниками поліції, старостою Андріївського старостинського округу неодноразово здійснювалися обстеження умов проживання ОСОБА_3 .

Під час обстеження 15.09.2022 року було встановлено, що санітарний стан помешкання незадовільний, умови проживання незадовільні, в усіх кімнатах безлад, мізерні запаси продуктів харчування, готових страв в наявності не було, відсутні засоби гігієни. Мати із співмешканцем візуально перебували в стані алкогольного сп`яніння. Мати взагалі спала і не змогла відповісти ні на одне запитання членів комісії.

26.10.2022 року було здійснено повторний виїзд за місцем проживання гр. ОСОБА_3 . Було встановлено, що санітарний стан помешкання незадовільний, мінімальна кількість продуктів харчування, відсутні засоби гігієни. Для дітей не створені умови. Як мати так і її співмешканець візуально перебували в стані алкогольного сп`яніння. На роз`яснення членів комісії щодо покращення умов проживання гр. ОСОБА_6 реагувала агресивно, взагалі не йшла на контакт, відповідала, що в неї й так все добре. Розраховує на повернення дітей, але ніяких кроків для покращення життя не здійснює.

Відповідно до доповідної записки фахівця із соціальної роботи від 27.01.2023 року гр. ОСОБА_3 частково навела лад в помешканні, на момент відвідування була твереза, але так ніде й не працевлаштувалась. ОСОБА_3 фахівцем із соціальної роботи було надано роз`яснення щодо створення належних умов для дітей для того, щоб їх повернути в родину.

Під час обстеження умов проживання 07.03.2023 року було встановлено, що сім`я забезпечена мінімальною кількістю речей повсякденного вжитку, продукти харчування в наявності, для дітей відведені ліжкомісця. Мати періодично вживає спиртні напої, з її слів планує працевлаштуватися та створити умови для того, щоб повернути дітей в родину.

З березня 2023 року і по даний час було здійснено ще три виїзди за місцем проживання гр. ОСОБА_3 . Потрапити до помешкання жодного разу не вдалося, оскільки ні її ні співмешканця вдома не було. Але під час останнього відвідування було встановлено, що на обійсті всюди безлад, надвірні будівлі в аварійному стані, присадибна ділянка не оброблена та заросла бур`янами. Будинок ззовні потребує капітального ремонту.

Від сусідів було з`ясовано, що гр. ОСОБА_3 знаходилась на підробітках у односельчанина, але працює вона в нього менше місяця.

Члени комісії намагалися провести з матір`ю роз`яснювальну бесіду, але остання знову все заперечувала, поводилася агресивно.

Громадянка ОСОБА_3 злісно не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до своїх дітей.

Відповідно до пояснень, наданих матір`ю-вихователькою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , за час їх перебування в дитячому будинку сімейного типу ОСОБА_3 жодного разу їх не відвідала, не телефонувала.

Громадянкою ОСОБА_3 не було усунуто обставини, що спричинили відібрання у неї дітей: схильна до зловживання алкогольними напоями, не має офіційної роботи та стабільного заробітку, сім`я не забезпечена продуктами харчування в повному обсязі.

Таким чином, матір`ю не створено належних умов для повноцінного та гармонійного розвитку та виховання дітей.

14.07.2023 року було проведено засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Хорольської міської ради на якому була присутня ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 , 2007 р.н., та ОСОБА_1 , 2012 р.н., яка намагалася переконати членів комісії, що нею усунено причини відібрання у неї дітей, але жодних доказів цьому не надала. ОСОБА_3 , 1991 р.н., не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дітей, не піклується про їх життя, здоров`я та майбутнє.

Заяви та клопотання.

18.10.2023 року представником третьої особи: Служби у справах дітей Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області подано клопотання, про розгляд справи у їх відсутності. При прийнятті рішення просить врахувати інтереси дітей та не заперечують проти задоволення позову.

Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2023 справу передано на розгляд на судді Коновод О.В.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 01.08.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Пояснення в судовому засіданні.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила та не просила розглянути справу в її відсутність, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та за згодою позивача ухвалити у справі заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи: Служби у справах дітей Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Судом на підставі частини другої статті 247Цивільного процесуальногокодексу України (далі ЦПК) у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

09.08.2022 року Хорольським районним судом було прийнято рішення №548/629/22, яким позовну заяву Хорольської міської ради про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав задоволено частково, відібрати у неї дітей без позбавлення її батьківських прав.

Рішенням виконавчого комітету Хорольської міської ради від 13.09.2022 №210 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» дітям ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування.

Рішенням виконавчого комітету Пирятинської міської ради від 15.09.2022 №360 «Про влаштування дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 » діти були влаштовані до ДБСТ Пономаренків, що функціонує за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 8 постанови КМУ від 24.09.2008 №866, якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав.

З моменту набрання рішення суду законної сили по даний час працівниками служби у справах дітей, центру соціальних служб, працівниками поліції, старостою Андріївського старостинського округу неодноразово здійснювалися обстеження умов проживання ОСОБА_3 .

Під час обстеження 15.09.2022 року було встановлено, що санітарний стан помешкання незадовільний, умови проживання незадовільні, в усіх кімнатах безлад, мізерні запаси продуктів харчування, готових страв в наявності не було, відсутні засоби гігієни. Мати із співмешканцем візуально перебували в стані алкогольного сп`яніння. Мати взагалі спала і не змогла відповісти ні на одне запитання членів комісії.

26.10.2022 року було здійснено повторний виїзд за місцем проживання гр. ОСОБА_3 . Було встановлено, що санітарний стан помешкання незадовільний, мінімальна кількість продуктів харчування, відсутні засоби гігієни. Для дітей не створені умови. Як мати так і її співмешканець візуально перебували в стані алкогольного сп`яніння. На роз`яснення членів комісії щодо покращення умов проживання гр. ОСОБА_6 реагувала агресивно, взагалі не йшла на контакт, відповідала, що в неї й так все добре. Розраховує на повернення дітей, але ніяких кроків для покращення життя не здійснює.

Відповідно до доповідної записки фахівця із соціальної роботи від 27.01.2023 року гр. ОСОБА_3 частково навела лад в помешканні, на момент відвідування була твереза, але так ніде й не працевлаштувалась. ОСОБА_3 фахівцем із соціальної роботи було надано роз`яснення щодо створення належних умов для дітей для того, щоб їх повернути в родину.

Під час обстеження умов проживання 07.03.2023 року було встановлено, що сім`я забезпечена мінімальною кількістю речей повсякденного вжитку, продукти харчування в наявності, для дітей відведені ліжкомісця. Мати періодично вживає спиртні напої, з її слів планує працевлаштуватися та створити умови для того, щоб повернути дітей в родину.

З березня 2023 року і по даний час було здійснено ще три виїзди за місцем проживання гр. ОСОБА_3 . Потрапити до помешкання жодного разу не вдалося, оскільки ні її ні співмешканця вдома не було. Але під час останнього відвідування було встановлено, що на обійсті всюди безлад, надвірні будівлі в аварійному стані, присадибна ділянка не оброблена та заросла бур`янами. Будинок ззовні потребує капітального ремонту.

Від сусідів було з`ясовано, що гр. ОСОБА_3 знаходилась на підробітках у односельчанина, але працює вона в нього менше місяця.

Члени комісії намагалися провести з матір`ю роз`яснювальну бесіду, але остання знову все заперечувала, поводилася агресивно.

Громадянка ОСОБА_3 злісно не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до своїх дітей.

Відповідно до пояснень, наданих матір`ю-вихователькою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , за час їх перебування в дитячому будинку сімейного типу ОСОБА_3 жодного разу їх не відвідала, не телефонувала.

Громадянкою ОСОБА_3 не було усунуто обставини, що спричинили відібрання у неї дітей: схильна до зловживання алкогольними напоями, не має офіційної роботи та стабільного заробітку, сім`я не забезпечена продуктами харчування в повному обсязі.

Таким чином, матір`ю не створено належних умов для повноцінного та гармонійного розвитку та виховання дітей.

14.07.2023 року було проведено засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Хорольської міської ради на якому була присутня ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 , 2007 р.н., та ОСОБА_1 , 2012 р.н., яка намагалася переконати членів комісії, що нею усунено причини відібрання у неї дітей, але жодних доказів цьому не надала. ОСОБА_3 , 1991 р.н., не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дітей, не піклується про їх життя, здоров`я та майбутнє.

Оцінка Суду.

При ухваленні рішення відповідно до вимог ст..17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.1950), яка згідно з частиною першою ст..9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

Також суд приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» п.86).

Відповідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стосовно вирішення питання позбавлення батьківських прав судом враховано наступне.

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ст..9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, 16.07.2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини («Хант проти України», № 31111/04, § 57, 58, ЄСПЛ, 07.12.2006 року).

Відповідно до ст..18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 150 СК України встановлено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, відповідно п.6. та п.7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

За змістом ст..155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57,58).

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Таким чином, обов`язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Обставини справи свідчать про небажання відповідача займатися вихованням дитини, а саме відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини. Доказів щодо спростування таких обставин в матеріалах справи немає.

Водночас Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

ЄСПЛ в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 р. звернув увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім`ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. ЄСПЛ у рішенні у справі «Савіни проти України» наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 вказаної Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Між сторонами виник спір щодо позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав.

Частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормамиСімейного кодексу України(даліСК) (статті 164-167) і відповідач не заперечував проти позбавлення батьківських прав.

Зокрема, відповідно достатті 164СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Так само суд знаходить, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом за обставинами справи встановлено, що відповідачка життям дітей не цікавиться, участі у їх вихованні не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу; не створює умов для отримання дітьми освіти, що свідчить про ухилення нею від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положеньстатей 164-167 СКє підставою для позбавлення батьківських прав.

Оцінюючи проблему забезпечення якнайкращих інтересів неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дітей, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад, коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не можуть служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками.

В ситуації, що розглядається з часу розлучення відповідачки з дітьми минуло більше року, відповідачка протягом тривалого часу не виявила бажання вчинити будь-які дії пов`язані з відновленням свого зв`язку із дітьми. Навіть в період знаходження даної справи в провадженні суду відповідачка жодним чином не продемонструвала суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дітьми і в такій ситуації, на думку суду, без бажання відповідача держава позбавлена можливості посприяти їй у виконанні нею своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні здатності сім`ї.

Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між нею і дітьми не зміняться в бік розлучення її з дітьми, які разом не проживають протягом тривалого часу.

Навпаки, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про неповнолітню дитину, що як наслідок буде сприяти захисту інших прав дитини.

Як підсумок, аналізу елементів, які впливають на визначення «якнайкращих інтересів дитини» суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію прав дітей.

Суд повторює, що важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у матері, оскільки вона з ними не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення матері із своїми дітьми.

Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір"ю та дитиною.

Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченомуСК(стаття 169).

В даних правовідносинах судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в його сімейне життя та при визначенні «якнайкращих інтересів дитини».

Зокрема, враховуючи складність питання, що розглядається було призначено підготовче засідання, в яке були викликані всі сторони, була забезпечена участь в розгляді справи органів опіки та піклування, які мали можливість перевірити умови проживання дитини, питання вирішувалось з наданням можливості відповідачу як висловити свою думку, так і змінити своє відношення до виховання дітей.

Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Стосовно вирішення питання стягнення аліментів судом враховано наступне.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Також відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України. В свою чергу положення ч.1 ст.3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року передбачено: «У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова уваги приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини», а також згідно ч.8 ст.7 СК України - «Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим рахуванням інтересів дитини».

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч.2,8,9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положенням ч.1 ст.183 ЦПК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У ч. 2 ст. 182 СК України закріплене загальне правило: мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Поняття прожиткового мінімуму визначене в Законі України № 2017-Ш «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року. Це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум встановлюється щороку на дітей віком до 6 років та дітей віком від 6 до 18 років згідно Законів України «Про Державний бюджет України».

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

За змістом ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до п.п.15,17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст.ст.198,199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений в ч.2 ст.182 СК України.

При вирішенні питання про стягнення аліментів з ОСОБА_3 судом враховано те, що з ОСОБА_3 вже вирішено питання стягнення аліментів, оскільки згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09.08.2022 року по справі №548/629/22 позов Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено, вирішено стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: не відомий, мешканки с. Козубівка Лубенського району Полтавської області на користь тих установ чи громадян, на чиєму утриманні будуть знаходитися діти до їх повноліття або до усиновлення на утримання дітей : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду, а саме з 25.05.2022 року та до повноліття дітей . Рішення не оскаржувалося, вступило в законну силу.

Враховуючи те, що на час розгляду справи №548/629/22 в суді набрало законної сили рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 , що унеможливлює повторне стягнення аліментів, оскільки позовна вимога про стягнення аліментів з ОСОБА_3 є тотожною вимогою по справі №548/1757/23 оскільки в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позовні вимоги повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення про стягнення аліментів з ОСОБА_3 .

Суд оцінив докази за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо враховує всі надані докази і вважає, що існують підстави для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст..12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст..13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.ч.4,5 ст.19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом при вирішенні даного спору враховано те, що відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Термін "суд" може поширюватися на органи, які розглядають обмежене коло специфічних питань, якщо такий орган забезпечений відповідними гарантіями, однією із яких відповідно до п.95 рішення Європейського суду з прав людини "Рінгайсен проти Австрії" від 16.07.1971 року є те, що процес у таких органах має забезпечувати виконання гарантій справедливого судочинства.

З огляду на наведене те, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються його вимоги, а відповідач не спростував правомірність і законність своїх дій, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного.

Судові витрати в цій справі складаються з судового збору.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вимогами ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Окрім цього, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області ( , адреса знаходження: м. Хорол, вул. 1 Травня, буд. 4, Лубенського району Полтавської області) в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: с. Козубівка Лубенського району Полтавської області), за участю третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області ( адреса знаходження : вул. 1 Травня,4 м. Хорол Лубенського району Полтавської області) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів ,- задовольнити частково.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по відношенню до її неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання дітей : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до повноліття дітей - відмовити.

Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили надіслати державному органу реєстрації актів цивільного стану за місцем народження дітей.

Роз`яснити ОСОБА_3 , що в майбутньому вона вправі звертатись з позовом до суду про поновлення батьківських прав, з підстав та в порядку, що передбачений чинним законодавством України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 18.10.2023 року.

Суддя : О.В. Коновод