Справа № 522/803/22
Провадження № 2/522/882/23
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
20 жовтня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючої судді - Ковтун Ю.І.,
за участі секретаря - Лахматової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, припинення права власності,
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 листопада 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 490/ФКВІП-07, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 220000 дол. США, еквівалент у гривнях - 1111000,00 грн., строком на 180місяців, дата повернення Кредиту 12.11.2022, мета кредитування - споживчі потреби, процентна ставка за користуванням Кредитом 12,30 % річних. 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір про передачу активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку за змістом якого, серед іншого, було відступлено право вимоги за описаним вище договором. 21.07.2020 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кредитним договором № 490/ФКВІП-07 від 13.11.2007, договору поруки № 490/ZФПОР-07 від 13.11.2007, іпотечним договором № 490/ФКВІП-07 від 14.11.2007. ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав з зв`язку з чим у травні 2012 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовною заявою про стягнення заборгованості. Справа була предметом судового розгляду неодноразово та постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором змінено в мотивувальній частині щодо визначення розміру заборгованості та викладено її резолютивну частину у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» заборгованість за кредитним договором № 490/ФКВІП-07 від 13 листопада 2007 року станом на 15 травня 2010 року в загальному розмірі 1759098,09 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 1572223,68 грн та заборгованості за нарахованими процентами - 186874,41 грн».
ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.12.2003 за № 3-3117 на праві власності належала квартира під АДРЕСА_2 . 13.09.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., зареєстрованим за № 2044, за змістом пункту 1 якого дарувальник передає безоплатно у власність (дарує) обдаровуваному, а обдаровуваний приймає безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_2 . 13.09.2018 рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42995564 державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Носенко Олександра Володимировича проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на квартиру АДРЕСА_2 за суб`єктом: ОСОБА_2 . Зазначено, що відчуження вказаного нерухомого майна на користь брата боржник здійснив на безоплатній основі шляхом укладення договору дарування за умов обізнаності про наявність судових спорів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). Такі дії боржника не можна визнати добросовісними у розумінні п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, реалізація ним його прав у такий спосіб є недопустимим зловживанням правом в силу приписів статті 13 ЦК України, а правочин, вчинений відповідачами є таким, що не спрямований на реальне настання наслідків в розумінні статті 203 ЦК України, порушує публічний порядок в розумінні статті 228 ЦК України та є фіктивним в розумінні статті 234 ЦК України.
Ухвалою суду від 03 лютого 2022 рокувідкрито провадження по справі та призначено вказану справу до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.106 - 107).
Закрито підготовче засіданняпо справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.144 - 145).
У судових засіданнях 27.06.2023 та 20.07.2023 представник позивача - адвокат Башук Д.С. позов підтримав та просив його задовольнити.
У судове засідання, призначене на 12.09.2023 сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином.
Від представника позивача адвоката Башука Д.С. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника ТОВ «Консалт Солюшенс», проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.
Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складання повного тексту рішення є 20 жовтня 2023 року.
Вислухавши пояснення представника позивача адвоката Башука Д.С., дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом установлено, що 13 листопада 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 490/ФКВІП-07, відповідно розділу 1 договору Банк надає Позичальнику кредитні кошти, на наступних умовах: сума кредиту: 222000 доларів США 00 центів; строк кредитування - 180 місяців, дата повернення кредиту - 12 листопада 2022 року, мета кредитування - споживчі потреби, процентна ставка за користуванням Кредитом - 12,30 % річних, комісія за надання кредиту - 1,60 % від суми кредиту, визначеної у п. 1.14 цього Договору (а.с. 15 22).
30 червня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» було укладено Договір про передачу Активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку за змістом якого, серед іншого, було відступлено право вимоги за кредитним договором № 490/ФКВІП-07 від 13 листопада 2007 року (а.с. 24 -28).
24.06.2020 проведено електронний аукціон №UА-ЕА-2020-06-12-000019-b за лотом № GL3N218065 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами, які укладались з фізичними особами: 120 кредитних договорів, що забезпечені іпотекою, 2 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 1 кредитним договором, що забезпечений іншою заставою та 4 беззаставних кредитних договорів. Переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс», що підтверджується протоколом електронного аукціону № UА-ЕА-2020-06-12-000019-b (а.с. 29 - 30).
21.07.2020 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі № 236. Відповідно до п. 17 Додатку № 1 до Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кредитним договором № 490/ФКВІП-07 від 13.11.2007, договору поруки № 490/ZФПОР-07 від 13.11.2007, іпотечним договором № 490/ФКВІП-07 від 14.11.2007 (а.с. 31 39).
ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «Дельта Банк» кошти в порядку пункту 4 Договору до дня укладення Договору у розмірі 15186587,48 гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 166 від 16.07.2020 (а.с. 40).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.01.2014 у справі № 1522/12471/12 частково задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ТОВ «Український промисловий банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 13.112007 в сумі 2194661,52 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1609,50 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1609,50 грн. (а.с. 41 47).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у справі № 1522/12471/12 задоволено заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про залучення до участі у справі правонаступника. Залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до участі у справі в якості правонаступника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (а.с. 48 52).

25 лютого 2021 року постановою Одеського апеляційного суду у справі № 1522/12471/12 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» заборгованість за Кредитним договором № 490/ФКВІП-07 від 13.11.2007 станом на 15 травня 2010 року в загальному розмірі 220165 доларів 22 цента США. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Здійснено остаточний перерозподіл судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» судовий збір у сумі 8682,23 грн. (а.с. 53 69).

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 1522/12471/12 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором змінено в мотивувальній частині щодо визначення розміру заборгованості та викладено її резолютивну частину у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» заборгованість за кредитним договором № 490/ФКВІП-07 від 13 листопада 2007 року станом на 15 травня 2010 року в загальному розмірі 1759098,09 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 1572223,68 грн. та заборгованості за нарахованими процентами - 186874,41 грн.» (а.с. 70 89).

Як вбачається з матеріалів справи відповідачу ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 12.12.2003 посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О., номер за реєстром 3-3117 належала на праві власності квартира під АДРЕСА_2 , що складається в цілому з чотирьох житлових кімнат та підсобних приміщень, житловою площею 72,4 кв.м., загальною площею 111,9 кв.м (а.с. 90).

13 вересня 2018 року між ОСОБА_1 (Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдарований) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., зареєстрований за № 2044. Відповідно до пункту 1 Договору дарувальник передає безоплатно у власність (дарує) обдаровуваному, а обдаровуваний приймає безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_2 , що має загальну площу 111,9 кв.м і складається з чотирьох кімнат житловою площею 72,4 кв.м. (а.с. 91- 92).

13 вересня 2018 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42995564 державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Носенка Олександра Володимировича проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за суб`єктом: ОСОБА_2 (а.с. 93).

Як слідує з Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.12.2021 власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 2044 від 13.09.2018 (а.с. 94 -98).

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 168 169).

Відповідно до договору дарування від 06.11.2018, що укладений між ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) та ОСОБА_5 (Обдаровуваний) та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Гашовою В.В., ОСОБА_1 передав у власність безоплатно (подарував), а ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) прийняла у власність безоплатно (прийняла в дар) об`єкт нерухомого майна 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 . Також у п. 16 вказаного договору зазначено про те, що ОСОБА_5 прийняла в дар зазначений в цьому договорі об`єкт нерухомого майна від ОСОБА_1 , який є її сином, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 170)

Як вбачається з результату розшифровки РНОКПП НОМЕР_3 належить жінці 16.08.1941 р.н. (а.с. 173).

З зазначеного можна дійти висновку про те, що відповідачі по справі є рідними братами.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Під час розгляду справи встановлено, що відчуження квартири АДРЕСА_2 , відповідачем ОСОБА_1 на підставі безвідплатного договору на користь свого брата відбулося після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості та до ухвалення остаточного рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору. Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: «Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю…

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора».

До подібних висновків щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного боржником на шкоду кредитору до ухвалення рішення суду про стягнення боргу, Верховний Суд дійшов у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) та зазначив, що «… очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів (30 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання в справі № 439/506/16-ц)…».

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

До подібних висновків щодо визнання недійсним фраудаторного договору до ухвалення рішення про стягнення боргу дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20.

Таким чином, суд вважає, що при укладенні оспорюваного правочину від 13 вересня 2018 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 .

Ураховуючи встановлені обставини, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача шляхом визнання договору дарування недійсним.

Враховуючи наведені норми Закону та задоволення позову в частині визнання недійним договору дарування, на підставі якого було зареєстровано право власності на нерухоме майно, позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст. 10-13, 141, 258, 259, 263 - 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, припинення права власності, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 13 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2044.

Право власності ОСОБА_2 на квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , припинити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» () судовий збір у розмірі 2481,00 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» () судовий збір у розмірі 2481,00 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 20 жовтня 2023 року.

Суддя Ю.І. Ковтун