провадження № 2/336/2581/2023
23 жовтня 2023 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу ЄУН 336/5951/23 (номер провадження 2/336/2581/2023), за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвоката Федько О.А.,
22 червня 2023 року представник позивача адвокат Федько О.А. звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В.
Ухвалою судді від 23 червня 2023 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків.
06 липня 2023 року на виконання ухвали позивачем частково усунуто недоліки та подано позовну заяву в новій редакції, від трьох співвласників.
В обґрунтування позовних вимог позивачами зазначено, що ОСОБА_1 є співвласником, домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , якому на праві власності належить 41/100 частини вказаного домоволодіння. Іншими співвласниками домоволодіння за вказаною адресою є: ОСОБА_2 - 11/50 частки; ОСОБА_8 ОСОБА_3 - 11/50 частки. Власниками іншої частини домоволодіння є: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 по1/4 частці. Варто зауважити, що рішенням Шевченківського районного суду у Запоріжжя від 15.10.2007 р. по справі №2-2394/07 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 про встановлення ідеальних часток на домоволодіння встановлено, що частка відповідачів по даній справі складає загалом 3/20 частки домоволодіння, або по 3/80 частки кожному.
За адресою домоволодіння: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є колишньою дружиною позивача. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2016 року по справі №336/8855/15, яке набрало законної сили 26.03.2016 року.
З 2016 року відповідачка фактично не проживає за адресою реєстрації місця проживання без поважних причин, будь-яким чином вказаним житловим приміщенням не цікавиться, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла. Відповідачка виїхала за межі м. Запоріжжя та з 2016 року до житлового будинку за адресою місця проживання не прибувала, її особистих речей у будинку немає, їй не чиниться жодних перешкод ні зі сторони позивача, ні інших співвласників, у користуванні жилим приміщенням.
Реєстрація місця проживання відповідачки в будинку, належному позивачам, спричиняє безумовні перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Позивач несе додатковий тягар утримання належного йому майна у зв`язку з реєстрацією місця проживання позивачки в житлі та позбавляє останнього можливості оформити додаткову цільову грошову допомогу від держави та пільги по сплаті житлово-комунальних послуг.
Так, деякі комунальні послуги, зокрема вивезення твердих побутових відходів, нараховуються залежно від кількості осіб, чиє місце проживання зареєстроване за даною адресою. Позивачеві нараховується вартість таких послуг виходячи з усіх осіб, місце реєстрації яких зазначене у цьому житловому приміщенні.
З оборотних відомостей, які надаються постачальником послуг до органу самоорганізації населення - квартального комітету №93 - з метою перевірки нарахованих та сплачених споживачами сум за спожиті комунальні послуги, вартість послуг з поводження з побутовими відходами визначається з кількості осіб, зареєстрованих у кожному домоволодінні.
Позивач самостійно сплачує ці комунальні послуги. Відповідачка не сплачує нараховані на неї комунальні послуги.
Інші спожиті комунальні послуги, які нараховуються позивачеві за його особовим рахунком так само сплачуються позивачем у повному обсязі. Відповідач не сплачує жодних комунальних послуг, спожитих за адресою реєстрації її місця проживання.
Припинення сімейних відносин з власником житла, відсутність відповідачки за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, відсутність у неї інтересу до житла та відсутність перешкод у користуванні ним, на переконання позивачів, є підставою для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення.
Залучено до участі у справі № 336/5951/23 (провадження № 2/336/2581/2023), у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Задоволено клопотання позивача про виклик і допит свідків.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, від ОСОБА_3 надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини нявки суд не повідомили.
Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвоката Федько О.А., підтримала позові вимоги з підстав наведених в позовній заяві та просила їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.
ОСОБА_1 підтримав позові вимоги з підстав наведених в позовній заяві та просив їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_4 , в судові засідання 21 вересня 2023 року о 10-00 год. та 23 жовтня 2023 року об 11-00 год. не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом направлення кореспонденції за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, згідно зі ст.128 ЦПК України, вважається повідомленою належним чином; клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутності не надходило. Відзиву на позовну заяву не надходило.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
ОСОБА_1 як сторона по справі за його згодою допитаний як свідок згідно із статтями 230 - 232 ЦПК України, про відомі йому особисто обставини, в судовому засіданні пояснив, що він є співвласником, домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками домоволодіння за вказаною адресою є: ОСОБА_1 ; ОСОБА_8 ОСОБА_3 . Власниками іншої частини домоволодіння є: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 по1/4 частці.
За адресою домоволодіння: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є колишньою дружиною його брата позивача по справі. Шлюб між ними було розірвано за рішенням суду. З грудня 2015 року відповідачка фактично не проживає за адресою реєстрації місця проживання без поважних причин, будь-яким чином вказаним житловим приміщенням не цікавиться, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла. Відповідачка виїхала з домоволодіння, до житлового будинку за адресою місця проживання не прибувала, її особистих речей у будинку немає, їй не чиниться жодних перешкод ні зі сторони позивача, ні інших співвласників, у користуванні жилим приміщенням. Іноді приходила до ОСОБА_1 взяти гроші на утримання дітей, а з 2019 року взагалі не з`являється.
Свідок ОСОБА_10 повідомила, що поживає з позивачами по сусідству, вона добре знає відповідача, ОСОБА_4 з дитинства, оскільки її батьки проживали на сусідній вулиці та вона працювала з матір`ю відповідача. ОСОБА_4 разом з чоловіком та дітьми проживала в його домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, в 2016 році шлюб між ними було розірвано, після чого вона виїхала з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до житлового будинку за адресою місця проживання не прибувала, її особистих речей у будинку немає, їй не чиниться жодних перешкод ні зі сторони позивача, ні інших співвласників, у користуванні жилим приміщенням. З грудня 2015 року відповідачка фактично не проживає за адресою реєстрації місця проживання без поважних причин, вона особисто була в домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та бачила, що речей відповідачки в будинку не було. Вона також була присутня при складанні відповідних актів щодо не проживання відповідача за даною адресою.
Заслухавши пояснення позивача, представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвоката Федько О.А., допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником, домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , якому на праві власності належить 41/100 частини вказаного домоволодіння, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 виданим Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 29.02.2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 квітня 2023 року. Іншими співвласниками домоволодіння за вказаною адресою є: ОСОБА_2 - 11/50 частки; ОСОБА_8 ОСОБА_3 - 11/50 частки, що підтверджується свідоцтвами про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 виданим Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 29.02.2008 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 виданим Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 29.02.2008 року та витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Власниками іншої частини домоволодіння є: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 по1/4 частці, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 квітня 2023 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2007 р. по справі №2-2394/07 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 про встановлення ідеальних часток на домоволодіння встановлено, що частка відповідачів по даній справі складає загалом 3/20 частки домоволодіння, або по 3/80 частки кожному.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з позивачем, ОСОБА_1 , зареєстрована колишня дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 07 липня 2023 року та відповіддю Департаменту реєстраційних послуг від 15 травня 2023 року № Г-341.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2016 року (справа № 336/8855/15-ц, провадження № 2/336/584/2016) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції від 12 липня 20113 року, актовий запис 223, розірвано. Рішення набрала законної сили 26 березня 2016 року.

Відповідач ОСОБА_4 , за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , не проживає з грудня 2015 року по теперішній час, що підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 07.12.2021 року складеним комісією квартального комітету № 93 у складі: секретаря квартального комітету № 93 Гребенюк О.Є., заступника голови квартального комітету № 93 Радковської Л.Є., члена квартального комітету № 93 ОСОБА_11 за свідченнями сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Особисті речі ОСОБА_4 у домоволодінні відсутні що підтверджується актом обстеження на факт не проживання особи за місцем реєстрації від 27 червня 2023 року складеним комісією квартального комітету № 93 у складі: секретаря квартального комітету № 93 Гребенюк О.Є., заступника голови квартального комітету № 93 Радковської Л.Є., члена квартального комітету № 93 ОСОБА_11 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_1 підтвердили, що відповідач ОСОБА_4 , за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , не проживає з грудня 2015 року по теперішній час, особисті речі ОСОБА_4 у домоволодінні також відсутні. ОСОБА_4 не цікавиться вказаним житловим приміщенням, жодного разу, після того як виїхала з будинку, не з`являлася. Позивач та інші співвласники не чинили відповідачці перешкод у користуванні жилим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 несе всі витрати пов`язані з утриманням належної йому частки будинку, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг та відомостями (а.пр. 42-68).

Відповідач ОСОБА_4 була вселена та зареєстрована в будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей не має. Не проживає у зазначеному будинку з грудня 2015 року.

Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, N 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої п`ятої статті 13 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, N 19336/04, § 166 - 168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 38, 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Велика палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до частини другої, четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі N 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі N 243/7004/17-ц (провадження N 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження N 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі N 766/12748/16-ц (провадження N 61-31405св18).

Відповідач ОСОБА_4 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_1 , відповідно до рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2016 року (справа № 336/8855/15-ц, провадження № 2/336/584/2016) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , розірвано, рішення набрала законної сили 26 березня 2016 року.

Велика Палата визначила, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Позивачі зазначають, що вони є власниками будинку, відповідач колишня дружина позивача ОСОБА_1 , не проживає у помешканні з грудня 2015 року без поважних причин та не бере участі в утриманні та облаштуванні житла, що узгоджується з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами та показаннями свідків.

Судом встановлено, що позивачі є власниками будинку і як власники цього майна надавали право відповідачу користуватись ним. З грудня 2015 року відповідач ОСОБА_4 спільним побутом із позивачем ОСОБА_14 не пов`язана, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Інтереси позивачів, як власників житла та користувачів цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Зазначені обставини є підставами для визнання відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 5 листопада 2021 року № 1871-IX, орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Щодо судових витрат

Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Позивачами при подачі позову за вимогу немайнового характеру сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією наявною в матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги задоволено, то суд стягує з відповідача на користь позивачів судовий збір у розмірі 1073,60 грн. у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-284, 289, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн., в рівних частинах кожному.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складання повного судового рішення 23 жовтня 2023 року.

Суддя: