судді Великої Палати Верховного Суду Воробйової І. А.
щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у цивільній справі № 676/192/20 (провадження № 14-111цс23)
за позовом заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Форк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-інвест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-еко-граунд», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-інвест» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області
від 11 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду
від 16 грудня 2021 року
26 липня 2023 року колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановлено ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України), зокрема для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду
від 10 грудня 2021 року у справі № 924/454/20, від 22 листопада 2022 року у справі № 924/94/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 924/144/20, від 31 січня 2023 року у справі № 924/504/20, а також з підстави, передбаченої частиною п`ятою
статті цього Кодексу, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 403 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду керувався тим, що Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду, розглядаючи
справи № 924/454/20, № 924/94/20, № 924/144/20, № 924/504/20 з подібними до цієї справи правовідносинами, дійшов висновку про витребування спірних земельних ділянок у Товариства з обмеженою відповідальністю «Зарус-інвест» (далі -
ТОВ «Зарус-інвест») і Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-еко-граунд» (далі - ТОВ «Агро-еко-граунд») на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру
у Хмельницькій області), незважаючи на те, що право власності на спірні земельні ділянки на час подання позову зареєстровано за ТОВ «Зарус-інвест» та передано у користування ТОВ «Агро-еко-граунд». При цьому чинним законодавством України не передбачено «солідарного» витребування майна із чужого незаконного володіння.
Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не погодилась
з висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду про те,
що витребування майна в орендаря є ефективним способом захисту, та вважала таким способом захисту негаторний позов, у зв`язку із чим просила відступити від зазначених висновків.
Крім того, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
у складі Верховного Суду не погодилася з позицією Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справах № 924/454/20, № 924/94/20,
№ 924/144/20, № 924/504/20 у частині висновків щодо можливості прокурора звертатись з позовом в інтересах Держгеокадастру, якщо підставою для переходу майна були незаконні розпорядження Держгеокадастру, які стали
в подальшому приводом для витребовування майна, або ж звернення
з позовом в інтересах держави, зокрема, до відповідача - Держгеокадастру.
Вирішуючи питання про наявність підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва прокурором інтересів держави в суді у спірних правовідносинах, суди під час розгляду справ
№ 924/454/20, № 924/94/20, № 924/144/20, № 924/504/20 мали визначити наявність у прокурора права звернення з позовом в інтересах саме ГУ Держгеокадастру
у Хмельницькій області, яке допустило порушення під час здійснення своїх повноважень щодо розпорядження спірними земельними ділянками.
За таких підстав колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо можливості прокурора звертатися з позовом в інтересах Держгеокадастру у Хмельницькій області, якщо підставою для переходу майна були незаконні розпорядження Держгеокадастру, які стали в подальшому підставою для витребовування майна, або ж звернення
(як у цій справі) з позовом в інтересах держави, зокрема, до відповідача - Держгеокадастру.
Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною п`ятою статті 403 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду посилався на наявність виключної правової проблеми у визначенні юрисдикції в аналогічних справах, яка полягає у: 1) відсутності висновку Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції спорів, у яких прокурором одночасно заявлені вимоги в інтересах держави про витребування на користь держави майна у юридичних осіб, одна з яких є власником земельної ділянки, та які поєднані з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру, яким затверджено проєкт землеустрою та надано у власність фізичній особі земельну ділянку із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності; 2) наявності різних підходів Верховного Суду щодо визначення юрисдикційності спорів у справах, де предмет, суб`єктний склад та підстави є подібними до предмета, суб`єктного складу та підстав у цій справі; 3) значній кількості спорів, що перебувають на розгляді в судах та можуть бути винесені на вирішення суду, з подібними до цієї справи предметом, суб`єктним складом та підставами.
Колегія суддів констатувала, що заявлені у цій справі позовні вимоги стосуються як фізичних, так і юридичних осіб і така справа мала б розглядатись у порядку цивільного судочинства. Проте аналіз судової практики свідчить, що суди застосовують різний підхід до вирішення питання юрисдикції у такій категорії справ.
13 вересня 2023 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, якою повернула справу № 676/192/20 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України, виходячи з того, що виключна правова проблема відсутня, а щодо питань, поставлених колегією суддів в ухвалі від 26 липня 2023 року, існують відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду.
З висновками, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у цій справі, не погоджуюсь, у зв`язку із чим відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку, керуючись такими міркуваннями.
У контексті вирішення питання про прийняття цієї справи до провадження Великої Палати Верховного Суду основним було питання юрисдикційності вимог юридичної особи про витребування майна в іншої особи - орендаря, які виникли
з правовідносин на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного
з юридичною особою, та які поєднані з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадасту, яким затверджено проєкт землеустрою та надано у власність фізичній особі земельну ділянку, оскільки від вирішення цього питання залежало, чи будуть досліджуватися інші питання, зокрема про відступ від наведених вище висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду,
у межах цивільної юрисдикції.
У справі, переданій на розгляд Великої Палати Верховного Суду, предметом спору
є земельна ділянка, яка, на думку прокурора, незаконно вибула із власності держави на користь фізичної особи, а згодом була відчужена декілька разів на користь юридичних та фізичних осіб.
У справі заявлено декілька позовних вимог:
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:
1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;
3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
За частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Звернувшись до суду з наведенимвище позовом, позивач об`єднав декілька вимог з єдиним предметом спору, пов`язаних між собою підставою виникнення, поданими доказами (основні та похідні позовні вимоги).
Предметом доказування у цій справі є незаконність вибуття із власності держави та набуття фізичною особою спірної земельної ділянки.
Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду констатувала, що заявлені у цій справі позовні вимоги стосуються як фізичних, так і юридичних осіб і така справа мала б розглядатись у порядку цивільного судочинства.
Проте аналіз судової практики свідчить, що суди застосовують різний підхід до вирішення питання юрисдикції у такій категорії справ.
ОСОБА_3 , ТОВ «Форк»,ТОВ «Зарус-інвест», ТОВ «Агро-еко-граунд»), предмет та підстави позову якої є подібними до предмета і підстав у справі, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій у частині позовних вимог заступника керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави про витребування
у ТОВ «Зарус-інвест» і ТОВ «Агро-еко-граунд» на користь держави в особі
ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області земельної ділянки.
Разом з тим Верховний Суд під час розгляду справ № 676/7424/19 (провадження
№ 61-1103св22), № 676/7426/19-ц (провадження № 61-5738св22), № 676/7423/19 (провадження № 61-5710св22), № 676/181/20 (провадження № 61-3098св22),
№ 676/187/20 (провадження № 61-1351св22), № 676/184/20 (провадження
№ 676/8117/19 (провадження № 61-6069св22), № 676/194/20 (провадження
№ 61-6706св22), предмети та підстави позову яких є подібними, як у справі,
що розглядається, проте їх розгляд не завершено.
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень на розгляді Касаційного господарського суду перебували справи керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави про витребування
у ТОВ «Зарус-інвест» та ТОВ «Агро-еко-граунд» на користь держави в особі
ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області земельних ділянок (cправи
№ 924/144/20, № 924/389/20 та інші). Вимог до фізичної особи щодо незаконності вибуття із власності держави та набуття фізичною особою спірної земельної ділянки у цих справах не заявлялось.
Таким чином, у Верховному Суді, як у провадженні Касаційного цивільного суду
у складі Верховного Суду, так і провадженні Касаційного господарського суду
у складі Верховного Суду, перебувають на розгляді справи, предметом яких є, зокрема, позовні вимоги прокурора в інтересах держави про витребування майна
в юридичної особи - орендаря, які виникли з правовідносин на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного з юридичною особою як власником земельної ділянки, та які поєднані з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру, яким затверджено проєкт землеустрою та надано
у власність фізичній особі земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності.
Проаналізувавши практику Верховного Суду щодо розгляду справ із такими предметом спору та складом сторін, можна дійти висновку про непослідовність
у питанні «пов`язаності» позовних вимог у справах цієї категорії та існування різних підходів до вирішення питання юрисдикційності.
Так, у постановах від 27 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження
№ 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження
№ 12-303гс18), від 26 червня 2019 року у справі № 911/2258/1, від 20 серпня
2019 року у справі № 911/2650/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсними наказів
ГУ Держземагентства про надання земельних ділянок у власність фізичним особам не є ефективним способом захисту позивачів у цих справах, зокрема задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння земельною ділянкою, і така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Та обставина, що одна із позовних вимог прокурора хоча і стосується визнання недійсним рішення селищної ради, на підставі якого у фізичних осіб виникли цивільні права на зазначені в цьому рішенні земельні ділянки, але у подальшому
були припинені через відчуження ними цих земельних ділянок, не відносить позов
у цій частині до юрисдикції загальних судів, оскільки метою її пред`явлення
у сукупності з іншими вимогами є витребування земельної ділянки у юридичної особи, яка є її власником і володільцем на час пред`явлення позову.
Тому такі вимоги не повинні розглядатися в межах одного провадження.
Відповідно вимоги про витребування слід розглядати у порядку господарського судочинства, а вимоги про визнання недійсними наказів ГУ Держземагентства -
за правилами цивільного судочинства.
Натомість у постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 911/414/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позовні вимоги у цій справі нерозривно пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного й того ж майна - спірної земельної ділянки, що має наслідком повернення цього майна законному власнику у разі задоволення позову, і відповідно до статей 20, 24, 30, 173
Господарського процесуального кодексу України ці позовні вимоги необхідно розглядати в межах однієї справи, одного провадження в порядку господарського судочинства.
12 червня 2023 року об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, розглянувши справу № 676/7428/19 за позовом прокурора
в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, OCOБA-1,
ТОВ «Зарус-Інвест», ТОВ «Агро-Еко-Граунд», треті особи: ОСОБА-2, ТОВ «Форк», про визнання недійсним наказу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування земельної ділянки, дійшла висновку, що за своїм суб`єктним складом заявлені прокурором вимоги повинні розглядатися
в господарському судочинстві, що виключає розгляд справи у зазначеній частині
в порядку цивільного судочинства. Тому судам слід було закрити провадження
у справі у вказаній частині, оскільки спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.
Водночас у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року
Таким чином, об`єднання декількох вимог з єдиним предметом спору, пов`язаних між собою підставою виникнення, поданими доказами, є правомірним, і виходячи
із висновків в частині основних та похідних позовних вимог такі справи мали б розглядатись у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно
від того, яка вимога, що становить предмет спору, спрямована на відновлення порушеного права і забезпечує повернення земельної ділянки у власність держави, територіальної громади тощо, тобто вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі
№ 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) зазначила, що при визначенні юрисдикції суд прагне запобігти ситуаціям штучного створення преюдиції чи ситуаціям, коли для вирішення одного спору потрібно ініціювати два і більше процесів у судах різних юрисдикцій. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним. «Один спір - один процес» - це правило, якого Верховний Суд намагається дотримуватися і забезпечувати його через ухвалені правові висновки щодо юрисдикційності спорів.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи,
у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Визначальною ознакою справи господарської юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.
Проте не може бути визнана сталою судова практика в цій категорії спорів, зокрема у справах, у яких позивач об`єднав декілька вимог з єдиним предметом спору, пов`язаних між собою підставою виникнення, поданими доказами (основні та похідні позовні вимоги), і предметом доказування у яких, у тому числі,
є незаконність вибуття із власності держави та набуття фізичною особою спірної земельної ділянки.
Залишається невирішеним питання щодо мети розгляду позовних вимог про незаконність набуття фізичною особою земельної ділянки, незаконності затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки
у власність фізичній особі окремо (в межах різних проваджень) від вимог про витребування цієї ж земельної ділянки з чужого незаконного володіння (зокрема від юридичної особи), тобто розмежування таких вимог і їх розгляд за різними видами судочинства.
Вирішення зазначених вище питань щодо первинних підстав виникнення спірних правовідносин (незаконні накази ГУ Держземагентства) та предмета спору, який становить основну майнову вимогу, дозволяло б вирішити системно питання основних та похідних вимог і належної юрисдикції більшості земельних спорів, в яких первинною підставою незаконного вибуття земельної ділянки з власності держави чи територіальної громади були незаконні рішення органів влади на користь фізичних осіб.
При цьому, вирішення вимог щодо незаконності набуття фізичною особою (первісним набувачем) у власність земельної ділянки, в тому числі про незаконність затвердження відповідної документації та її надання на підставі рішення органу місцевого самоврядування безпосередньо впливає на права і обов`язки такої фізичної особи, яка, за умови вирішення спору про витребування (чи повернення) земельної ділянки у останнього набувача без пред`явлення вимог до неї (первісного набувача) нестиме тягар відповідних правових наслідків, проте, буде позбавлена можливості доводити правомірність набуття нею у власність землі і обґрунтовувати свої доводи відповідними доказами. Зазначене також стосується і останнього набувача, який, в силу процесуальних норм, може бути обмежений у можливості у повній мірі доводити правомірність вибуття земельної ділянки із власності держави на користь первісного набувача, оскільки не був учасником цих правовідносин, зокрема у процедурі виділення земельної ділянки, надання її у власність та в оформленні права власності на неї.
Таким чином, існувала очевидна необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики, і ці проблемні питання належали до компетенції Великої Палати Верховного Суду як інституції, діяльність якої спрямована на вирішення виключної правової проблеми в цілях забезпечення однакового застосування судами норм процесуального права.
В ухвалі від 26 липня 2023 року про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду навела як кількісний, так і якісний критерії, що свідчить про наявність виключної правової проблеми.
У Верховному Суді перебувають на розгляді цивільні справи, які стосуються, зокрема, проблеми юрисдикції розгляду позовних вимог заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави про витребування майна в юридичної особи - орендаря, які виникли
з правовідносин на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного
з юридичною особою як власником земельної ділянки, та які поєднані
з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру
у Хмельницькій області, яким затверджено проєкт землеустрою та надано
у власність фізичній особі земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності.
З урахуванням наведеного вважаю мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 липня 2023 року, такими, що містили обґрунтування прийняття справи до провадження Великої Палати відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України, зокрема для вирішення питання юрисдикційності розгляду позовних вимог заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави про витребування майна в юридичної особи - орендаря, які виникли з правовідносин на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного з юридичною особою як власником земельної ділянки, та які поєднані з позовними вимогами про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, про затвердження проєкту землеустрою та надання у власність фізичній особі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності. А отже, справа підлягала прийняттю до розгляду Великою Палатою Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною п`ятою
статті404 ЦПК України.
Суддя І. А. Воробйова