Справа № 299/1768/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання:

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16 серпня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Надопта А.А., за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Виноградівської державної нотаріальної контори про зняття заборони на відчуження нерухомого майна

встановив:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Виноградівської державної нотаріальної контори про зняття заборони на відчуження нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 07.03.2005 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чернянської сільської ради від 17.02.2005 року №6.

На даний час він має намір щодо розпорядження належним йому на праві приватної власності житловим будинком. Однак при зверненні до Виноградівської державної нотаріальної контори у вчиненні необхідної нотаріальної дії було відмовлено через наявність щодо цього майнового об`єкту архівного запису про обтяження (заборону), який міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Таку заборону зареєстровано 21.12.2004 за №1559819 Виноградівською державною нотаріальною конторою. При цьому підставою такого обтяження вказується повідомлення Виноградівського відділення Ощадбанку від 14.12.1990 №289.

Вказував, що забороною обмежено майнові права третьої особи - ОСОБА_2 , який ніколи не проживав та не проживає за вказаною адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Королівської селищної ради від 29.11.2021 №612.

Позивач зазначав, що жодних зобов`язань фінансового характеру перед AT «Ощадбанк» як перший власник об`єкту нерухомого майна він не має, належний йому житловий будинок в заставу (іпотеку) не передавався.

Посилаючись на вимоги п. 5.1 глави 15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, ч. 1 ст. 13, п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ОСОБА_1 просив суд зняти заборону на відчуження нерухомого майна, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційного запису №1559819 від 21.12.2004, вчиненого Виноградівською державною нотаріальною конторою щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції було проведено поверхневий розгляд справи. Зокрема, суд безумовно прийняв позицію відповідача та дійшов до хибного висновку, що АТ «Державний ощадний банк України» не є правонаступником Ощадного банку СРСР (який існував до 1991 року), а відтак позовні вимоги спрямовано до неналежного суб`єкта.

Банк трудових заощаджень і кредитування населення СРСР (Ощадний банк СРСР) був спеціалізованим державним банком, утвореним 1987 року в ході реформи банківської системи в СРСР, на основі системи Державних трудових ощадних кас СРСР. 24.12.1991, на підставі власного рішення Ради Ощадбанку СРСР було оголошено про самоліквідацію Ощадбанку СРСР.

13.03.1991 уряди більшості пострадянських країн (Азербайджану, Білорусі, Вірменії, Казахстану, Киргизстану, Молдови, Російської Федерації, Таджикистану, Туркменістану, Узбекистану та України) підписали міждержавну Угоду про принципи і механізм обслуговування внутрішнього боргу колишнього СРСР, згідно з якою Україна взяла на себе зобов`язання щодо погашення державного боргу населенню в об`ємі пропорційному залишку заборгованості, яка рахувалася на 1 січня 1991 року на балансах установ Ощадбанку СРСР на території України (у розмірі 84,3 млрд. рублів).

Відповідно до п.2 Постанови Верховної Ради України від 20.03.1991 р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність» було оголошено власністю України Український Республіканський банк Держбанку СРСР, Український Республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку «Укрпромбудбанк», Український Республіканський Банк Ощадного банку СРСР, Український республіканський банк Зовнішекономбанку СРСР з їх мережею, обчислювальним центрами, усіма активами, пасивами. Наказом Українського Республіканського банку від 02.01.1992 року за №2-К у відповідності з Статутом, зареєстрованим Національним банком України 31.12.1991 року за №4, Український Республіканський банк Ощадного банку СРСР, з підзвітною йому інфраструктурою установ та організацій, перетворено в Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України) - постанова Вищого господарського суду України від 29.09.2009 року у справі №2/112.

Крім того, пряма вказівка на безпосереднє правонаступництво банківських установ міститься в постановах Кабінету Міністрів України від 09.01.2008 року №1 «Про виплату в 2008 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 р. в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, та облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР», від 23.04.2012 року №346 «Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 р. в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, та в облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР» (пункти 1).

АТ «Державний ощадний банк України» подав відзив у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Звертає увагу на те, що станом на дату формування повідомлення № 289 від 14.12.1990, за яким накладена заборона відчуження майна позивача, останній не являвся власником житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 , набув право власності на житловий будинок на підставі рішення виконкому Чернянської сільської ради від 17.02.2005 № 6, а заборона зареєстрована Виноградівською державною нотаріальною конторою 21.12.2004.

У свою чергу повідомлення від 14.12.1990, № 289 не могло бути підставою обтяження вказаного житлового будинку, оскільки речове право позивача на вказаний житловий будинок посвідчене свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.03.2005.

Разом з тим згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником житлового будинку АДРЕСА_1 являється ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 .

В абзаці 2 п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що відповідачами в справах про зняття арешту (заборони) з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Враховуючи вищевикладене, належними відповідачами в даній справі є саме ОСОБА_2 , як боржник та Виноградівська державна нотаріальна контора, як реєстратор цього обтяження, яка зареєструвала 21.12.2004 заборону на нерухоме майно позивача.

При цьому в матеріалах даної справи відсутні будь які докази, які б підтверджували договірні відносини між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» з приводу позики (кредиту), іпотечного договору або договору застави, тощо. Аналогічні обставини також визнає позивач у своїй позовній заяві.

Оскільки належних та допустимих доказів порушення АТ «Ощадбанк» прав та інтересів позивача в матеріалах справи не міститься, а тому судом першої інстанції ухвалене законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В дане судове засідання ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» не з`явились.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 09.06.2023, ОСОБА_1 повідомлений 24.05.2023 року під розпис пр. день, час і місце судового засідання. Заяви про відкладення даного судового засідання не подавав апеляційному суду. Звідси вважається належним чином повідомленим про судове засідання.

За правилами пункту 2 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Довідками Закарпатського апеляційного суду від 17.05.2023 року підтверджено доставку "Судової повістки про виклик до суду" у формі електронного листа надісланого АТ «Державний ощадний банк України» на електронну адресу: , а.с. 83.

Як зазначено у частині 1 статті 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Наведені обставини вказують на те, що сторони у справі повідомлені в належний спосіб про виклик до суду, тому виходячи з приписів частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» в даному судовому засіданні, які не надіслали заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з тих доводів, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, який несе матеріально-правову відповідальність у спірних правовідносинах. Проте, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції за наступних мотивів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.03.2005 року ОСОБА_1 являється власником цілого житлового будинку під АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Чернянської сільської ради від 17.02.2005 року за № 6.

Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, 07.03.2005 відбулась державна реєстрація відомостей про право власності ОСОБА_1 на будинок з надвірними побудовами за реєстраційним номером майна: 10101375 в 1/1 частці.

У відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація такого змісту, що за реєстраційним номером обтяження: 1559819 зареєстровано 21.12.2004 о 13:52:02 Виноградівською державною нотаріальною конторою заборону (архівний запис № 320) з невизначеним об`єктом обтяження за адресою: АДРЕСА_1 на підставі повідомлення № 289 від 14.12.1990р., Виноградівського відділення Ощадбанку. Власником невизначеного об`єкту обтяження є ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Королівської селищної ради від 29.11.2021 р. за № 612, ОСОБА_1 зареєстрований і проживає за адресою по АДРЕСА_1 . Та разом з ним зареєстровані дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 і зять ОСОБА_5 .

Маючи намір розпорядитись нерухомим майном ОСОБА_1 , звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори за вчиненням нотаріальної дії, в чому йому відмовлено через наявність щодо житлового будинку архівного запису про обтяження.

Вказане обтяження зареєстроване 21.12.2004 Виноградівською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Виноградівського відділення Ощадбанку від 14.12.1990, № 289.

При цьому даною забороною обмежені права іншої особи, а саме ОСОБА_2 , який ніколи не проживав та не проживає за адресою знаходження житлового будинку ОСОБА_1 .

При цьому, ОСОБА_1 не має жодних зобов`язань фінансового характеру перед AT «Ощадбанк», будинок в іпотеку не передавав та вважає наявну заборону як таку, що унеможливлює в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, що змусило його звернутись до суду з даним позовом.

Як передбачено частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Водночас, право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

У статті 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (п.2); судовий захист цивільного права та інтересу (п.5).

Згідно ч. 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Також у ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до змісту частин 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписами частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено в ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись у суд із зазначеною позовною вимогою ОСОБА_1 покликався на те, що не може розпорядитись своєю власністю через те, що на таку без будь-яких правових підстав накладено Виноградівською нотаріальною конторою заборону, яка стосується сторонньої особи ОСОБА_2 .

Такі покликання ОСОБА_1 є підставними, оскільки ґрунтуються на матеріалах справи.

Загальновідомою обставиною є той факт, що на території Української РСР діяли відділення, філії та каси Ощадбанку СРСР, які входили до складу мережі установ та організацій Українського Республіканського Банку Ощадного банку СРСР.

На території України до 1991 року діяв Закон СРСР за №1305-1 від 06.03.1990р. "Про власність в СРСР". У статті 22 цього Закону було визначено, що у власності союзної республіки (тобто, Української РСР) перебуває майно органів влади і управління союзної республіки, культурні та історичні цінності народів союзної республіки, кошти республіканського бюджету, республіканські банки, республіканські страхові, резервні та інші фонди, а також підприємства і народногосподарські комплекси, вищі навчальні заклади республіканського значення, об`єкти соціально-культурної сфери та інше майно, що забезпечує суверенітет, господарську самостійність республіки, її економічний і соціальний розвиток.

А згідно частини 1 статті 34 Закону Українською РСР "Про власність" від 07 лютого 1191 року № 697-XII, загальнодержавну (республіканську) власність складають: земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, внутрішніх військ і Державної прикордонної служби України; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.

Як зазначено в статті 1 Розділу I "ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ" Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20 березня 1991 року N 872-XII, Україна самостійно організовує банківську систему. Банківська система є дворівневою і складається з Національного банку України та комерційних банків, у тому числі Зовнішньоекономічного банку України, Ощадного банку України, республіканських та інших комерційних банків різних видів і форм власності.

Статтями 38, 39 Розділу IV "ОЩАДНА СПРАВА В УКРАЇНІ" Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20 березня 1991 року N 872-XII, визначено, що ощадну справу в Україні здійснює Ощадний банк України та інші комерційні банки. Ощадний банк України є спеціалізованим комерційним банком. Ощадний банк України - юридична особа. Керівництво Ощадним банком України здійснює Правління банку. Україна гарантує збереження вкладів і цінних паперів громадян в Ощадному банку України та їх видачу вкладникам на першу вимогу.

Відповідно до пункту 2 Постанови Верховної Ради України від 20.03.1991р. "Про порядок введення в дію Закону України "Про банки і банківську діяльність" було оголошено власністю України Український Республіканський банк Держбанку СРСР, Український Республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку "Укрпромбудбанк", Український Республіканський Банк Ощадного банку СРСР, Український республіканський банк Зовнішекономбанку СРСР з їх мережею, обчислювальним центрами, усіма активами, пасивами.

Наказом Українського Республіканського банку від 02.01.1992 року за №2-К у відповідності з Статутом, зареєстрованим Національним банком України 31.12.1991 року за №4, Український Республіканський банк Ощадного банку СРСР, з підзвітною йому інфраструктурою установ та організацій, перетворено в Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.1999 року за № 876 "Про деякі питання управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України" на виконання розпорядження Президента України від 20.05.1999 року №106 та з метою удосконалення структури і організації управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України, створення умов для більш ефективної реалізації державою прав власника вирішено перетворити Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України) у відкрите акціонерне товариство „Державний ощадний банк України". Установити, що Банк є правонаступником прав і обов`язків Ощадбанку.

З вищенаведеного слідує, що як з моменту створення системи ОСОБА_6 так і до сьогоднішнього часу такі відносяться до державних банків із збереженням у власності держави 100% акцій, а відтак, усі активи і пасиви, які належали та були закріплені за такими установами, вважаються загальнодержавною власністю.

Відтак, посилання АТ «Державний ощадний банк України» з приводу того, що останній не являється правонаступником Українського Республіканського Банку Ощадного банку СРСР, суперечить вищенаведеним нормативно-правовим актам.

А звідси, АТ «Державний ощадний банк України» є належним відповідачем у справі, який несе матеріально правову відповідальність перед позивачем.

Як ОСОБА_1 так і АТ «Державний ощадний банк України» наголошували на тій обставині, що між ними відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу кредиту (позики), іпотечного договору або договору застави тощо.

Дослідивши наявні у матеріалах справи відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.12.2021, колегія суддів встановила, що обтяження у формі заборони відчуження за реєстраційним номером 1559819 накладено 21.12.2004 Виноградівською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення № 289 від 14.12.1990р., Виноградівського відділення Ощадбанку на невизначений реєстратором об`єкт обтяження. ОСОБА_2 зазначено як власника, однак він таким не являється бо об`єкт обтяження не визначено. Тому відсутні підстави беззаперечно стверджувати, що заборона відчуження накладена на будинок з надвірними побудовами. Та не дивлячись на це дана розбіжність в об`єкті обтяження являється перепоною для ОСОБА_1 щодо повного та законного розпорядження на власний розсуд своєю власністю.

Згідно підпункту 5.1. пункту 5 глави 15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом МЮ України від 22.02.2012 № 296/5 із змінами, Нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення:

кредитора про погашення позики;

про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки);

про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки;

за рішенням суду;

в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року за № 1952-IV, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі:

судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили.

Та оскільки між сторонами відсутні будь-які правовідносини то за цих обставин наявна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборона відчуження майна за реєстраційним номером 1559819 накладена 21.12.2004 нотаріусом, може бути припинена останнім на підставі рішення суду, що відповідатиме інтересам позивача.

Стосовно посилань АТ «Державний ощадний банк України» відносно того, що ОСОБА_1 не являвся власником житлового будинку АДРЕСА_1 на дату формування повідомлення № 289 від 14.12.1990, за яким накладена заборона відчуження майна та те, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником житлового будинку АДРЕСА_1 являється ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає таке.

Як вже вище зазначала колегія суддів, згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.12.2021, обтяження у формі заборони відчуження за реєстраційним номером 1559819 накладено Виноградівською державною нотаріальною конторою 21.12.2004 на підставі повідомлення № 289 від 14.12.1990р., Виноградівського відділення Ощадбанку на невизначений реєстратором об`єкт обтяження. З цього слідує, що ОСОБА_2 являвся власником лише невизначеного об`єкту обтяження, що не є ідентичним чи тотожнім із будинком з надвірними побудовами. Позаяк, ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 згідно рішення виконавчого комітетк Чернянської сільської ради, а не від ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, дарування чи міни. Тому відсутні підстави беззаперечно стверджувати, що заборона відчуження накладена на будинок з надвірними побудовами. Та не дивлячись на це дана розбіжність в об`єкті обтяження являється перепоною для ОСОБА_1 щодо повного та законного розпорядження на власний розсуд своєю власністю.

За наведених доводів вже не має правового значення, коли ОСОБА_1 зареєстрував за собою речове право на новостворене нерухоме майно, позаяк має значення лише те, що дане нерухоме майно не належало ОСОБА_2 та помилково було накладено заборону відчуження такого майна.

Відтак, зважуючи на встановлене в контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах щодо усунення йому перешкод у розпорядженні своїм майном є порушеним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є підставними, яка підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

ОСОБА_1 за подання позовної заяви та апеляційної скарги сплачено 2.481,00 (992,40 + 1488,60) гривня, а.с. 1, 57. Зазначена сума судових витрат підлягає стягненню із АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16 серпня 2022 року скасувати та постановити у справі постанову про задоволення позову.

Внесену до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Виноградівською державною нотаріальною конторою заборону за реєстраційним номером обтяження 1559819 від 21.12.2004 о 13:52:02 щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОЛПП: НОМЕР_2 - скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», , юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, 12"г" на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОЛПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 судові витрати у розмірі 2 481,00 грн, судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: