Постанова

Іменем України

11 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 759/14612/18

провадження № 61-2423св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б.І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у складі судді Петренко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Вербової І. М., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, визнання права власності, встановлення факту спільного проживання.

Позовна заява мотивована тим, що він разом з ОСОБА_3 перебували у сімейних відносинах з 1991 року, постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та з 1992 року вели спільний побут, проводили дозвілля.

З 1995 року він з ОСОБА_3 займалися спільною підприємницькою діяльністю. 14 липня 2007 року вони зареєстрували шлюб, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2019 року було розірвано.

Позивач зазначав, що від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час сумісного життя сторонами було набуто (придбано) спільне майно, що є предметом даного позову, на 1/2 частину якого він має право.

Вважав, що частину вказаного майна було незаконно відчужено відповідачкою.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- встановити факт спільного проживання однією сім`єю його, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу;

- визнати протиправним, незаконним і скасувати номер запису про право власності № 22495109 від 18 вересня 2017 року на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, загальною площею 365,5 кв. м, місце знаходження: АДРЕСА_1 ;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення загальною площею 365,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння та житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 й визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на столярні вироби виробництва Словенії в кількості 88 штук, з них 19 дверей (зовнішніх) та 69 вікон, які встановлені у будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на декоративну огорожу для балконів, яка встановлена на всіх балконах в будинку за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на пластикові вікна в кількості 24 шт., та вхідні двері 1 шт. для теплиці, які встановлено на подвір`ї будинку за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на кришталеву панель « Северное сияние », яку встановлено у будинку за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на дверні блоки «Євро» в кількості 13 штук з клена, та 1 штуки з сосни, які встановлено за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на змонтовані меблі « Кабінета », які встановлено у будинку за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на дизель-генераторну станцію модель «Р-44Е» виробництва (Велика Британція» фірми F.G. WILSON, яка встановлена на подвір`ї будинку за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення, площею 57,1 кв. м, номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 по 4, адреса: АДРЕСА_2 , будівля 3, російська федерація, кадастровий номер 77:01:0003007:3512 за ним та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати існування права спільної сумісної власності подружжя на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 51,4 кв. м за ним та ОСОБА_3 на момент її продажу 06 листопада 2012 року ОСОБА_5 , та стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію 1/2 вартості проданої квартири у розмірі 1 400 000 грн;

- визнати незаконним та скасувати право власності на земельну ділянку, розташовану у кадастровому кварталі № 90:25:050701 з датою присвоєного кадастрового номера 90:25:050102:467 від 30 серпня 2016 року (раніше присвоєний державний номер обліковий номер, кадастровий номер :01:002:0020) адреса: АДРЕСА_4 , площею 1497+/-14 кв. м вид, номер і дата державної реєстрації права власності 90:25:0/090/2018-3 24 липня 2018 року правовласник ОСОБА_6 як незаконне, та таке, що порушує його права та інтереси;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку розташовану у кадастровому кварталі № 90:25:050701 з датою присвоєного кадастрового номера 90:25:050102:467 від 30 серпня 2016 року раніше присвоєний державний номер обліковий номер, кадастровий номер :01:002:0020 адреса: Автономна Республіка Крим, м. Ялта, пгт. Ореанда, район базового розплідника КСП Агрофірми «Южнобережная», площею 1497+/-14 кв. м за ним та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 1128,6 кв. м за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

- визнати існування права спільної сумісної власності подружжя на фрейзерно-копіювальний верстат за ним та ОСОБА_3 на момент його продажу у 2018 році та стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію 1/2 вартості проданого верстату у розмірі 6 000 доларів США.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не зазначено період часу, за який необхідно встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 та не надано суду доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, тощо.

Нежитлове приміщення АДРЕСА_5 та нежитлове приміщення площею 57,1 кв. м, номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1, кімнати з 1 по 4, адреса: АДРЕСА_6 , російська федерація, кадастровий номер 77:01:0003007:3512, земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , район базового розплідника КСП «Агрофірми «Южнобережная», квартира АДРЕСА_3 , не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказані об`єкти нерухомого майна були придбані ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

Районний суд зазначив, що позивачем не надано до суду доказів за ким зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_7 , ОСОБА_3 набула в порядку спадкування на підставі заповіту її батька, що також не відносить вказане нерухоме майно до спільного майна подружжя. Не є спільним майном подружжя і столярні вироби виробництва Словенії у кількості 88 шт., з низ 19 зовнішніх дверей та 69 вікон, декоративна огорожа для балкона, пластикові вікна у кількості 24 шт., вхідні двері у кількості 1 шт., кришталева панель «Северное сияние», дверні блоки «Євро» в кількості 13 шт., меблі «Кабінета», дизель-генераторна станція модель Р-44Е виробництва (Велика Британія) фірми F.G. WILSON, які було встановлено в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки районного суду про недоведеність позивачем факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу є правильними, так як позивач таких вимог не довів.

Апеляційний суд зазначив, що факт спільної подорожі до Словенії, спільна діяльність та присутність на святкуванні свят, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю. Сумісна праця не виключає можливості проведення дозвілля в колі спільних друзів та відпочинку чи відзначення свят разом з іншими особами, тому такі обставини не можуть достовірно підтверджувати існування сімейних відносин між позивачем та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.

Надані позивачем докази в обґрунтування своїх вимог свідчать лише про те, що сторони вели спільний бізнес, проте такі докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

При цьому позивачем у прохальній частині позову не конкретизовано період за який саме повинен, на його думку, встановлюватись факт спільного проживання з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 1991 року, чи 1992 року і до якого часу.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду про те, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Крім того, вважав, що районний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо рухомого та нерухомого майна, оскільки відсутні підстави вважати зазначене ним майно спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 про неврахування судом першої інстанції його заяви від 05 жовтня 2021 року про збільшення позовних вимог як безпідставні, оскільки 31 травня 2021 року суд першої інстанції розпочав розгляд справи по суті, подальше прийняття судом заяв про збільшення позовних вимог є таким, що суперечить положенням ЦПК України. Відповідно, у суду першої інстанції не було підстав для розгляду позовних вимог, що викладені у заяві про збільшення позовних вимог від 05 жовтня 2021 року, в тому числі, щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Подані позивачем договори щодо облаштування будинку за адресою: АДРЕСА_2 , придбання технічного обладання, замовлення та виготовлення меблів тощо, не є доказами факту спільного проживання з відповідачем, оскільки були укладені до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 та у період дії виданої ОСОБА_3 довіреності на представництво її інтересів.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року й постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року скасувати та направити справу на новий розгляд за встановленою підсудністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2023 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою його клопотання про збільшення позовних вимог, відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів та виклику свідків.

Посилається на те, що під час судового розгляду суди попередніх інстанцій не брали до уваги докази, подані ним на підтвердження позовних вимог.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив його право на судовий захист, оскільки розглянув 15 позовних вимог з 25, решта залишив без розгляду.

Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги надані ним докази, що підтверджують належність спірного рухомого та нерухомого майна йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-8180св21), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 вказує на порушення судами норм процесуального права, а саме постанова апеляційного суду оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України, оскільки в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід; суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року представником ОСОБА_3 - адвокатом Скрицьким А. К. подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України, підстав для їх скасування немає.

Посилається на те, що доводи касаційної скарги є повторенням правової позиції позивача, викладеної у позовній заяві. Зазначені доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій.

Вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно. При цьому нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано до реєстрації шлюбу між сторонами.

Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , набутий відповідачем у власність внаслідок спадкування на підставі заповіту після смерті батька.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що поданий представником відповідача відзив на касаційну скаргу не відповідає вимогам частини шостої статті 178 ЦПК України, а саме - до відзиву не додано довіреності чи іншого документу, що підтверджує повноваження представника відповідача.

При цьому вважає доводи, наведені у відзиві на касаційну скаргу необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 на праві власності належить нежитлове приміщення площею 57,1 кв. м, номер на поетажному плані: поверх 1, приміщення 1, кімнати з 1 по 4, за адресою: АДРЕСА_6 , російська федерація, кадастровий номер 77:01:0003007:3512, на підставі договору визначення часток купівлі продажу нерухомого майна від 08 вересня 1999 року.

08 липня 2005 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , район базового розплідника КСП «Агрофірми «Южнобережная» загальною площею 0,1497 га, кадастровий номер :01:002:0020, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 серпня 2004 року (том 1, а. с. 142).

22 серпня 2005 року між ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» та ОСОБА_3 було укладено договір про пайову участь у будівництві № 131/2-3 оф нежитлового приміщення № 3, що розташоване в житловому будинку на АДРЕСА_8 загальною площею 365,50 кв. м.

Згідно з довідкою про проведення остаточних розрахунків від 14 квітня 2014 року ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» розрахунки по договору про пайову участь у будівництві за нежитлове приміщення № 3, що розташоване в житловому будинку на АДРЕСА_8 проведено у повному обсязі 28 жовтня 2005 року на суму 1 632 000 грн (том 1, а. с. 101-106, 107, 108).

07 вересня 2006 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 139).

14 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (том 1, а. с. 9).

Від даного шлюбу у сторін є неповнолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 246).

23 липня 2010 року після смерті ОСОБА_11 державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно: а саме житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 243, 244).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рєєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 квітня 2018 року ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення загальною площею 365,50 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_8 (том 1, а. с. 8).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Звертаючись із цим позовом до суду, позивач зазначав, що він разом з ОСОБА_3 перебували у сімейних відносинах з 1991 року, постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з 1992 року вели спільний побут, проводили дозвілля, з 1995 року займались спільною підприємницькою діяльністю, а 14 липня 2007 року вони зареєстрували шлюб.

При цьому позивачем не зазначено період, за який він просить встановити факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. На зазначену обставину суди попередніх інстанції звернули увагу та правильно визнали неможливість встановлення факту спільного проживання за відсутності вимоги позивача про період, що підлягає встановленню.

Вважаючи недоведеним факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно встановив відсутність у матеріалах справи доказів ведення спільного господарства сторонами, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, що у свою чергу не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце до моменту реєстрації шлюбу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Верховний Суд вважає висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу правильними, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. КпШС Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за певний період, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Судами встановлено, що нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, загальною площею 365,5 кв. м, місце знаходження: АДРЕСА_1 набуте ОСОБА_3 до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 на підставі договору про пайову участь у будівництві № 131/2-3 оф, укладеним між ОСОБА_3 та ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», остаточні розрахунки за яким проведено ОСОБА_3 28 жовтня 2005 року.

З огляду на зазначене відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним, незаконним і скасування номеру запису про право власності № 22495109 від 18 вересня 2017 року на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, загальною площею 365,5 кв. м, місце знаходження: АДРЕСА_1 та визнання права спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно.

Безпідставними є також позовні вимоги ОСОБА_1 щодо нежитлового приміщення площею 57,1 кв. м, номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 до 4, адреса: АДРЕСА_2 , будівля 3, російська федерація, кадастровий номер 77:01:0003007:3512, оскільки таке набуте ОСОБА_3 до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а саме 22 листопада 1999 року.

Підстави віднесення зазначеного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя відсутні.

Не є спільною сумісною власністю подружжя земельна ділянка та житловий будинок, який розташований на ній за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 серпня 2004 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Отже, земельна ділянка за зазначеною адресою набута ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з позивачем. Відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження належності житлового будинку АДРЕСА_9 , не дає підстав вважати, що вказаний житловий будинок належить ОСОБА_3 та нівелює можливість віднесення його до спільної сумісної власності подружжя.

Набуття ОСОБА_3 23 липня 2010 року права власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_11 в порядку спадкування за заповітом виключає можливість віднесення зазначеного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Відтак посилання ОСОБА_1 на наявність підстав для поділу зазначеного майна є необґрунтованими.

Відчуження 28 серпня 2019 року ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_10 , право власності на яку було набуто нею до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , та вимоги про відшкодування половини вартості зазначеного майна, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідно до статті 57 СК України таке майно є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо рухомого майна: столярних виробів виробництва Словенії у кількості 88 шт., декоративну огорожу для балкона, пластикові вікна в кількості 24 шт., вхідні двері у кількості 1 шт., кришталеву панель «Северное сияние», дверні блоки «Євро» в кількості 13 шт., меблі «Кабінета», дизель-генераторну станцію модель Р-44Е виробництва (Велика Британія) фірми F.G. WILSON, є недоведеними та не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що були набуті ОСОБА_3 до 2003 року та, відповідно, до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Зазначене майно є особистою приватною власністю ОСОБА_3 та не може бути предметом поділу між колишнім подружжям як спільна сумісна власність подружжя.

Позовна вимога про відшкодування половини вартості фрейзерно-копіювального верстату, який було відчужено ОСОБА_3 у 2018 році, не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_12 не надано належних доказів придбання зазначеного майна в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , що виключає віднесення зазначеного майна до спільної сумісної вартості подружжя.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшли правильного висновку про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог.

Вирішуючи цей спір, суди попередніх інстанцій, правильно застосували наведені вище норми матеріального права, надали належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, у зв`язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та набуття сторонами у спірний період у власність рухомого та нерухомого майна, та з цих підстав правильно відмовили у позові.

Посилання ОСОБА_1 про те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги надані ним докази, що підтверджують належність спірного рухомого та нерухомого майна йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності, не заслуговують на увагу, оскільки спростовані наявними у матеріалах справи доказами.

Необґрунтованими є також посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції порушив його право на судовий захист, так як розглянув 15 позовних вимог з 25, решта залишив без розгляду, оскільки ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року підготовче провадження у справі закрито. З огляду на положення частини третьої статті 49 ЦПК України подана ОСОБА_1 заява про збільшення позовних вимог від 05 жовтня 2021 року районним судом залишена без розгляду. Такі дії районного суду відповідають положенням процесуального закону.

Доводи ОСОБА_1 про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-8180св21), колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі встановлено інші фактичні обставини, відмінні від справи, що є предметом касаційного перегляду.

Посилання заявника на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів та виклику свідків, не можуть бути підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід. Так, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Петренко Н. О. відмовлено, відтак, доводи про неналежний склад суду є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б.І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець