ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів: Канурної О.Д., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 - адвоката Бабки Галини Геннадіївни,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям її з реєстраційного обліку за цією адресою /а.с. 3-7/, 18 квітня 2022 року подав позовну заяву, якою змінив підстави позову, та просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщення за зазначеною адресою (а.с.63-67), обґрунтовуючи це тим, що відповідач за спірною адресою не проживає протягом останніх п`яти років, її особистих речей у квартирі немає, наразі вона разом із дітьми проживає у м.Києві та має у власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у неї іншого житла.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі (а.с. 211-213).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бабку Г.Г. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, обґрунтовуючи це тим, що акти не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі мають одноразовий характер і не можуть бути належним доказом відсутності її за місцем реєстрації протягом певного часу та не вказують на безперервну відсутність відповідача. Послалась і на те, що судом першої інстанції не з`ясовувалось питання придатності для житла приміщення, де відповідач має 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Крім того, відповідач вселилась до спірної квартири як член сім`ї позивача та, в силу висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, право користування таким житлом після припинення сімейних відносин з позивачем не втратила, з огляду ще і на те, що розірвання шлюбу не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, одноосібним володільцем якого є позивач, та до спірного житла відповідач інтересу не втрачала (а.с. 223-229).

ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2003 року сторони по справі уклали шлюб у ВРАЦС Жовтневого районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис № 213 (а.с. 9, 20, 203-204).

У період шлюбу у сторін народилось дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20, 25, 203-204).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2021 року у цивільній справі № 201/12134/20, яке набрало законної сили 05 жовтня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 203-204, 205-208).

Відповідачка ОСОБА_1 31 жовтня 2017 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 11).

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідачка з моменту реєстрації шлюбу, тобто з 2003 року, фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджено актом про проживання від 29 листопада 2021 року, який складений мешканцями будинку АДРЕСА_5 , з якого вбачається, що подружжя ОСОБА_5 у період часу з 2003 року до 2013 року проживало за цією адресою (а.с. 14); актами про непроживання від 20 вересня 2021 року та 30 жовтня 2021 року, які складені мешканцями будинку АДРЕСА_6 , де зазначено, що відповідачка більше 4 років не проживала у квартирі АДРЕСА_7 цього будинку, а також в якому зазначено, що особисті речі ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 відсутні (а.с. 12,13).

Відповідно до довідок №73 та №74 від 12 жовтня 2015 року доньки сторін по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 навчались у Київській середній спеціалізованій музичній школі - інтернаті за фахом «скрипка» (а.с. 27).

Згідно довідки №142 від 04 жовтня 2021 року, станом на 04 жовтня 2021 року, ОСОБА_3 навчалася у 11-А класі Київської середньої спеціалізованої музичної школи - інтернаті, ОСОБА_3 навчалася в одному і тому ж закладі освіти на постійній основі з 3-го класу, тобто з 2015 року та станом на дату видачі довідки. (а.с. 28).

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідачка у поданій до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська позовній заяві про поділ майна подружжя, у справі №201/7714/21, зазначала, що станом на дату подачі позову (07.08.2021р.) відповідачка проживає в м. Києві протягом останніх п`яти років та планує переїзд на постійне місце проживання за кордон (а.с.20-24).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності в цілому належить позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері позивача ОСОБА_6 , виданого 17 грудня 2021 року державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І., спадкова справа № 34/2019 (а.с. № 68).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено, що відповідачка разом з донькою постійно проживала у м.Києві протягом останніх п`яти років (що передували пред`явленню позову), а, в силу п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут користування ОСОБА_1 житловим приміщення за спірною адресою, передбачений ст. 405 ЦК України, припинився у зв`язку із втратою сімейних зв`язків між сторонами та після добровільного звільнення спірної квартири відповідачкою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України).

Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК України).

Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Посилання в апеляційній скарзі на зазначену Постанову Великої Палати Верховного Суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2021 року, у цивільній справі № 201/12134/20, яке набрало законної сили 05 жовтня 2021 року, яким шлюб між сторонами розірвано,встановлено остаточне припинення шлюбних стосунків між сторонами з вересня 2020 року, про що також зазначалось і в поданій ОСОБА_1 заяві від 05 липня 2021 року у тій справі, що у данній справі є преюдиційною обставиною, яка є переважною за відомості, зазначені в актах про непроживання особи за спірною адресою, а відомостями, що містяться у довідці №142 від 04 жовтня 2021 року, підтверджується факт навчання однієї з доньок сторін щонайменше з 2015 року у м.Києві, що свідчить про тривале (більше року) перебування відповідачки разом з неповнолітньою дитиною у м.Києві на постійній основі, що ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами. При цьому посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка приїздить до м.Дніпра для проживання за спірною адресою, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи жодним письмовим доказом не підтверджуються.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо непридатності житла, де відповідачка має у власності 1/2 частину в квартирі АДРЕСА_2 , оскільки таких доказів, які б підтверджували беззаперечну невідповідність житлового приміщення за зазначеною адресою для проживання в ній ОСОБА_1 не надавалось ані суду першої інстанції, ані при розгляді апеляційної скарги, при цьому, не наводилось і підстав про неможливість проживання за цією адресою.

Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна від 18.10.2023 року, відповідачці ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 19.09.2023 року, належить інша 1/2 частина квартири АДРЕСА_8 .

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, глава 32 ЦК України містить положення, якими регулюються питання користування чужим майном. Зокрема, до видів користування чужим майном віднесено сервітут як право обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника квартири і таким чином набула права користуванням його (чужим) майном, тобто виникло право сервітуту.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене у тому числі щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Статтею 405 ЦК України визначені права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом як окремий вид права користування чужим майном. У цій статті зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла безумовно втрачає право на користування цим житлом лише в одному випадку - у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і для членів сім`ї власника безумовне припинення користування житлом можливе лише на підставі частини другої статті 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом).

Це свідчить про те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням, а спір щодо користування повинен вирішуватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін та обставин, які мають істотне значення.

Всі інші підстави, передбачені для втрати членом сім`ї власника житла, який проживає разом з ним, права користування цим житлом, мають розглядатись з урахуванням загальних принципів регулювання відносин щодо припинення сервітуту, які унормовуються статтею 406 ЦК України. Право на користування може бути припинено з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України.

Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що встановлюються до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

При розгляді питання про визнання втратившим право користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 405 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 29 червня 2022 року у справі № 524/1189/17 (провадження № 61-9706св21), зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) встановлено, що «спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з власником та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що: «у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що у цій справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні відносини, відповідач систематично створює конфліктні ситуації, що впливає на психологічний та моральний стан позивача та її неповнолітнього сина, чим порушує правила співжиття. Зазначене підтверджується поясненнями свідків, доказами щодо звернень як позивачки так і відповідача до правоохоронних органів щодо порушення їх прав.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї, тобто підстави, які були підставою для встановлення сервітуту припинились. Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08 лютого 2023 року у справі №491/57/22.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що позивач, як власник спірної квартири, не укладав жодного договору про користування відповідачем житловим приміщенням у квартирі після розірвання шлюбу за для збереження сервітуту відповідача, який вона набула, як член сім`ї позивача, в силу ст. 405 ЦК України, будучи зареєстрованою за спірною адресою з 31 жовтня 2017 року за згодою власника житла, однак не мешкала там понад рік без поважних причин, що також в сукупності обставин, встановлених судом першої інстанції, свідчить про втрату відповідачем права користування спірною житловою площею у власності позивача, враховуючи при цьому наявність у власності відповідачки квартири АДРЕСА_2 , непридатність проживання в якій відповідачка не довела жодним доказом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку при розгляді даного позову, що відповідає застосованим нормам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бабки Галини Геннадіївни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2023 року.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: О.Д. Канурна

Ж.І.Максюта