Справа № 461/4849/22 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/1765/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2023 року в складі судді Романюка В.Ф. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, -

встановив:

У вересні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 94 роки померла ОСОБА_5 - матір позивачки та відповідача. ОСОБА_5 за життя 20.03.1996 склала заповіт, посвідчений Головацькою Х.С., державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, за реєстр. № 3-1486, за яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 та речі домашньої обстановки і вжитку заповіла своїй доньці ОСОБА_1 .

За заявою ОСОБА_1 25 березня 2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О.О. відкрито спадкову справу №69218853. За деякий час після відкриття спадщини нотаріусом повідомлено ОСОБА_6 , що із заявою про прийняття спадщини звернувся також брат позивачки ОСОБА_3 , який є пенсіонером та має право на обов`язкову частку у спадщині за законом при наявності заповіту.

Вважає, що її брата ОСОБА_3 необхідно усунути від спадкування обов`язкової частки, оскільки протягом останніх 7 років він не з`являвся до матері, не спілкувався з нею, не надавав жодної допомоги, фактично самоусунувся від надання допомоги та підтримки у важкий для неї час. Факт ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги своїй матері, а також те, що померла потребувала саме допомоги від свого сина підтверджується заявами двоюрідних сестер померлої ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які проживають в м.Тернополі та були дуже близькі з момерлою ОСОБА_9 , постійно з нею спілкувались та підтримували тісні родинні стосунки.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2023 року, з урахуванням внесених ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2023 року виправлень, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_10 , вважає таке незаконним, висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

На її переконання, є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачка не надала суду доказів ні безпорадного стану померлої ОСОБА_5 , ні те, що відповідач свідомо ухилявся від надання допомоги, мав можливість і не надавав таку допомогу.

Зазначає, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 94 роки, тобто станом на день смерті вона протягом 29 років була особою непрацездатного віку. Розмір її пенсії був дуже маленьким, а тому ще деякий час вона підробляла, оскільки не хотіла просити матеріальної допомоги у дітей.

У 2004 році в матері стався інсульт, тривалий час вона проходила курс лікування, що вимагало додаткового догляду за нею. Після тривавлого лікування матері вже був потрібний постійний догляд. Окрім перенесеного інсульту, у неї були інші захворювання: гіпертонічна хвороба, ішемічна хвороба серця та остіоартроз, що супроводжується частковою обмеженістю рухомістю суглобів. Дані обставини підтверджуються медичною документацією.

Натомість, відповідач починаючи з 2015 року, а саме за період останніх семи років до дня смерті матері, жодного разу її не провідував, не піклувався про неї, не приймав участі в догляді за нею.

Просить скасувати рішення Гвлицького районного суду м. Львова від 26 травня 2023 року та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позов.

25 липня 2023 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він висловив заперечення щодо доводів апеляційної скарги. Вважає оскаржуване рішення законни і обгрунтованим та таким, що ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не довела умисного ухилення відповідача від надання допомоги матері ОСОБА_5 та ухилення від обов`язку забезпечити їй підтримку та допомогу, безпорадний стан матері, потреби ОСОБА_5 допомоги саме від сина відповідача ОСОБА_3 .

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Зокрема, суд першої інстанції прийшов висновку, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що матір позивачки ОСОБА_5 при житті потребував допомоги саме від відповідача, не доведено, що вона зверталась до сина по допомогу, а останній, будучи обізнанним про необхідність надання такої допомоги та маючи можливість її надати, свідомо та умисно ухилялася від надання допомоги матері.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального закону.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 батьками позивачки ОСОБА_11 є ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с. 166).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с. 77)

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 94 роки, що стверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 (а.с.16).

Згідно медичної документації покійна ОСОБА_5 страждала на ряд захворюваня та періодично проходила обстеження в медичних закладах (а.с. 27-46).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, який 20 березня 1996 року посвідчений державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Головацькою Х.С., за яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 та речі домашньої обстановки і вжитку заповіла своїй доньці ОСОБА_1 . (а.с.17-18).

За заявою ОСОБА_1 25 березня 2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу О.О. Дудко відкрито спадкову справу, номер справи у спадковому реєстрі 69218853, що стверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.18).

Також, із заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся ОСОБА_3 (а.с. 171), про що в подальшому було повідомлено ОСОБА_1 .

Як вбачається із наявного в матеріалах справи пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 ОСОБА_3 призначено пенсію за віком (а.с. 77).

Факт родинних зв`язків відповідача ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_5 не заперечується.

Між сторонами виник спір з приводу усунення від права на спадкування ОСОБА_3 сина покійної ОСОБА_5 , спадкоємця обов`язкової частки.

За ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Як передбачає ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно із ст. ст. 1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

В свою чергу, за ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Таким чином, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині, де право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку виникає лише у разі спадкування за заповітом, оскільки особи, що мають таке право, належать до спадкоємців за законом першої черги, а відтак, за відсутності заповіту (визнання його недійсним, усунення спадкоємців за заповітом від права на спадкування тощо) неодмінно закликаються до спадкування.

Отже, обов`язковий спадкоємець наділений правом на спадкування у разі, якщо: він взагалі не вказаний у заповіті як спадкоємець; він прямо позбавлений права на спадкування змістом заповіту; частка спадщини цієї особи визначена змістом заповіту в меншому розмірі, ніж це встановлено законом.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст.1241 ЦК України, є вичерпним, і розширеного тлумачення не потребує.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними вважаються особи, які досягли пенсійного віку, або вдови з інвалідністю І, II, III груп, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону, незалежно від того, чи призначена їм пенсія.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 лютого 2014 року в справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), розкриваючи зміст поняття повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої ст. 141 Цивільного кодексу України, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу України, який відносить до категорії „непрацездатні" осіб з інвалідністю - ІІ та ІІІ групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний".

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Матеріалами справи стверджується, що відповідач ОСОБА_3 належить до кола осіб, які мають право на обов`язку частку у заповіті, оскільки він не вказаний у заповіті та є повнолітнім непрацездатним сином спадкодавиця, що стверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_4 , яке видане 26.04.2013.

В свою чергу, відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п. 6 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, правило абзацу 2 частини 3 статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

При цьому, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадщину на підставі частини 5 статті 1224 ЦК України потрібно встановити, як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, ухилення від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини.

Висновки Верховного суду щодо застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчать, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (постанови Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц (провадження № 61-34600св18), від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17 (провадження № 61-37615св18)).

У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) сформульовано висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

При цьому необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18) зазначив, що безпорадним станом спадкодавця є такий стан, під час перебування у якому особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування; він викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження перебування спадкодавця у безпорадному стані, оскільки за життя ОСОБА_5 самостійно забезпечувала умови свого проживання, самостійно пересувалася в ходунках по квартирі, а в літній період і на вулиці, готувала собі їжу, тому фактично не потребувала постійного стороннього догляду.

Як ствердила позивачка, лише останній період часу перед смертю вона змушена була проживати з матір`ю, зважаючи на її похилий вік, що зумовлювалось необхідністю придбання продуктів харчування, приготуванні їжі, оплати комунальних послуцг, прибирання, однак такі обставини, не можуть бути підставою для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування.

З огляду на викладене, за відсутності встановлення судом одночасно трьох необхідних обставин для вирішення питання про усунення від спадкування після смерті ОСОБА_5 на підставі частини 5 статті 1224 ЦК України, а саме, в матеріалах справи відсутні докази перебування спадкодавця у безпорадному стані, умисного ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю чи їх бездіяльності, спрямованої на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, а також того, що спадкодавець потребував такої допомоги саме від відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для усунення відповідача ОСОБА_3 від права у спадщині після померлої ОСОБА_5 , а відтак і про відмову у задоволенні позову.

Оцінюючи доводи позивачки щодо ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ненадання відповідачем допомоги матері само по собі не свідчить про його ухилення від надання цієї допомоги.

Жодний із досліджених судом письмових доказів про вказане не свідчить, а допитані судом свідки не засвідчили суду достовірних фактів потреби спадкодавця в отриманні допомоги від відповідача та його ухилення від надання такої допомоги матері.

За таких обставин, позивачка не навела переконливих доказів на підтвердження нагальної потреби спадкодавця в отриманні (матеріальної та/або фізичної) допомоги саме від відповідача за умови її надання самою позивачкою, як дочкою, а також не довела, що спадкодавець зверталася до відповідача за такою допомогою, а останній навмисно ухилявся від надання необхідної допомоги спадкодавцеві.

Згідно витребуваної інформації з Пенсійного фонду, ОСОБА_5 отримувала пенсію у більшому ніж встановлений законом розмір мінімальний розмір, що свідчить про те, що матеріаальної допомоги вона не потребувала.

Інші доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів прийшла висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2023 року, з урахуванням внесених ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2023 року виправлень, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 жовтня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк