КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/532/22 Головуючий у І інстанції Тітов М.Б.
Провадження № 22-ц/824/9889/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київського області від 03 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра», про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської областіз вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 279 680,00 грн матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 28 липня 2021 року в с. Іванівка Обухівського району Київської області трапилася ДТП, під час якої відбулось зіткнення автомобіля «Subaru Legacy» д/н НОМЕР_1 , яким він керував, та автомобіля «Chery Amulet» д/н НОМЕР_2 під керуванням відповідача.

21 вересня 2021 року за замовленням позивача оцінювачем ОСОБА_3 підготовлений звіт № 235-21 про оцінку вартості збитку, завданого власнику транспортного засобу «Subaru Legacy» д/н НОМЕР_1 , відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля складає 707 922,21 грн, а ринкова вартість - 279 680,00 грн.

19 січня 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у справі № 711/8177/21 визнав ОСОБА_2 винним у даному ДТП за ст. 124 КУпАП.

Посилаючись на положення статей 22, 1166, 1192 ЦК України, позивач просив суд відшкодувати йому за рахунок відповідача, як винуватця ДТП, завдану майнову шкоду.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01 лютого 2022 року матеріали справи передано за підсудністю на розгляд до Богуславського районного суду Київської області.

14 листопада 2022 року представник позивача - адвокат Олійник О.С. подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначив, що у січні 2022 року ОСОБА_1 отримав страхове відшкодування від приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра»» (далі - ПрАТ «СК «Саламандра») в сумі 128 700,00 грн в рахунок часткового відшкодування шкоди, яка є предметом даного позову, тому позовні вимоги підлягають зменшенню на вказану суму і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 150 980,00 грн.

УхвалоюБогуславського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року за заявою представника відповідача - адвоката Шульги П.М. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра»»(далі - ПрАТ «СК «Саламандра»).

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 03 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Олійника О.С.звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв та оцінив як справжній та діючий на дату ДТП наданий відповідачем разом з відзивом на позовну заяві в паперовій формі поліс страхування «Автоцивілка Плюс», оскільки цей поліс добровільного страхування позивачу не надавався, його копія стороні позивача не направлялась, про що повідомлялось суду. Крім того, в описі вкладення в поштове відправлення, яке відповідач надав суду разом з відзивом, кількість сторінок цього полісу у вкладенні не зазначено.

Сам по собі бланк поліса не свідчить про те, що вказаний поліс є чинним і обов`язковим для сторін. Відповідачем не доведений факт того, що вказаний поліс добровільного страхування є чинним та за полісом добровільного страхування ним станом на дату ДТП сплачувався страховий платіж. У даній справі судом не встановлено належними доказами факт та дату оплати вказаного страхового полісу, а відтак не з`ясовано, чи він набув чинності саме на дату ДТП, або в яку дату це відбулось.

Вважає, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним, а обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування. Отже, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу цю різницю, а посилання суду на статтю 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є неправомірним.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно послався на звіт № 37/10-21 від 08 жовтня 2021 року про оцінку вартості пошкодженого транспортного засобу, згідно якого ринкова вартість пошкодженого автомобіля складає 97 782,85 грн. При цьому суд не врахував, що вказаний звіт не підписаний оцінювачем ОСОБА_4, який його склав, і взагалі не підписаний ніким, печаток не містить, і за формою та змістом не відповідає приписам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

Просить рішення Богуславського районного суду Київської області від 03 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Шульга П.М. просить в задоволенні вказаної апеляційної скарги відмовити посилаючись на те, що доводи сторони позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Свої заперечення мотивує тим, що позивач в апеляційній скарзі спочатку стверджує, що відповідач не додав до відзиву для нього вказаний поліс, а далі по тексту вже зазначає, що надісланий стороні позивача поліс є нечітким. Суд першої інстанції дані обставини перевірив, у судовому засіданні встановив, що даний поліс є в усіх учасників справи в одному ж і тому форматі. 22 серпня 2022 року відповідач до відзиву додав поліс «Автоцивілка Плюс». ПрАТ «СК «Саламандра» 07 березня 2023 року надала також до суду поліс «Автоцивілка Плюс» і заперечення від третьої особи щодо не укладення договору добровільного страхування до суду не надходило. Крім того, на вимогу відповідача страхова компанія надала лист від 19 січня 2023 року щодо підтвердження оплати полісів № 202836801 та № S1211.147942. У розділі «Згода клієнта» у пункті 5 полісу ОСОБА_2 погодив підписання цього поліса та сплату страхового платежу. У розділі «Інші умови» зазначено, що цей поліс посвідчує факт укладення договору. У розділі «Ціна, умови дії договору» визначено строк його сплати до 16 лютого 2021 року (включно), строк дії договору з 24 лютого 2021 року до 23 лютого 2022 року. Вказане свідчить, що поліс добровільного страхування укладено і сторони цього договору не заперечують його чинності на дату ДТП.

Відповідач лише із позовної заяви дізнався, що страхова компанія не провела повний розрахунок з позивачем. До страхової компанії відповідачем та його представником було направлено декілька звернень і адвокатських запитів, а за їх клопотанням суд залучив третю особу та витребував документи страхової справи. 17 лютого 2023 року відповідач подав до суду клопотання про повернення підготовчого судового засідання з метою надання процесуальної змоги позивачу замінити на належного відповідача або залучення співвдповідача. Суд дане клопотання розглянув у судовому засіданні, однак позивач заперечив та не підтримав вказане клопотання і не скористався свої правом, як позивач, на заміну відповідача або залучення співвідповідача. З 22 серпня 2022 року (день отримання відзиву) позивач дізнався про поліс добровільного страхування, але не вчинив дій щодо звернення до ПрАТ «СК «Саламандра» із заявою про виплату коштів. Тому суд першої інстанції правильно визначив, що по страховому полісу «Автоцивілка Плюс» ПрАТ «СК «Саламандра» на заяву позивача від 30 липня 2021 року рішення про виплату чи про відмову у виплаті страхового відшкодування не прийняло. Крім того, суд зазначив, що позивач не звернувся до страхової компанії після того, як дізнався про поліс добровільного страхування та не надав відповідний пакет документів, а тому стягнення заподіяної в ДТП шкоди із страхувальника суперечить меті інституту страхування.

Відповідач вважає, що позивач помилкового розмежовує страхове відшкодування від страхової суми, оскільки страхове відшкодування залежить від страхової суми. В матеріалах справи не міститься жодного доказу, що страхова сума зменшена. Крім того, позивач помилково зазначає, що до спірних правовідносин не застосовується стаття 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Саме підпунктами 30.1 та 30.2 цього Закону визначено суму, що підлягає до відшкодування. Звертаючись до суду з даним позовом та зменшуючи позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача, як винуватця ДТП, різницю між фактичним розміром завданої шкоди та страховою виплатою. Суд першої інстанції правильно провів розрахунок: вартість автомобіля до ДТП - 279 680,00 грн, після ДТП - 97 782,85 грн, тому різниця до відшкодування становить 181 897,15 грн. Страхові поліси покривають 228 700,00 грн (з урахуванням франшизи), а страхова компанія вже відшкодувала позивачу 128 700,00 грн, відтак суму 53 197,15 грн має відшкодувати позивачу страхова компанія.

Щодо доказу, який надала страхова компанія, а саме звіту № 37/10-21 від 08 жовтня 2021року про оцінку вартості пошкодженого транспортного засобу, відповідач зазначає, що згідно вказаного звіту ринкова вартість пошкодженого автомобіля після ДТП складає 97 782, 85 грн. Страхова компанія надала письмовий доказ в електронному вигляді і в суді першої інстанції позивач не наголошував на тому, що даний доказ не містить підпису оцінювача, печатки і, на думку позивача, не відповідає приписам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Позивач не заявляв клопотання щодо неприйняття цього доказу з підстав, що зазначає в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Олійник О.С.підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Шульга П.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа явку свого представника в судове засідання суду апеляційної інстанції не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 липня 2021 року в с. Іванівка Обухівського району Київської області сталась ДТП за участі автомобіля Chery Amulet» д.н.з. НОМЕР_2 з причіпом ПТМФ д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням відповідача ОСОБА_2 та автомобіля «Subaru Legacy» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував позивач ОСОБА_1 , в результаті якої транспортні засобі отримали механічні пошкодження.

Вказана ДТП сталася з вини ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 січня 2022 року у справі № 711/8177/21.

Згідно із звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 21 вересня 2021 № 235-21, складеного оцінювачем колісних транспортних засобів ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля «Subaru Legacy» д.н.з. НОМЕР_1 складає 707 922,21 грн, вартість матеріальних збитків визначена у розмірі ринкової вартості вказаного автомобіля 279 680,00 грн.

Відповідно до страхового полісу № 202836801 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СК «Саламандра». Страхова сума на одного потерпілого становить 130 000 грн, франшиза - 1 300,00 грн.

Окрім того, на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Саламандра» також на підставі страхового полісу «Автоцивілка Плюс» № S1211.147942 від 24 лютого 2021 року добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно якого страхова сума складала 100 000,00 грн.

Страховик надав звіт № 37/10-21 від 08 жовтня 2021 року про оцінку вартості пошкодженого транспортного засобу, згідно якого ринкова вартість пошкодженого автомобіля складає 97 782,85 грн.

13 січня 2022 року страховик здійснив виплату позивачу 128 700,00 грн по страховому полісу № 202836801 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За страховим полісом «Автоцивілка Плюс» № S211.147942 від 24 лютого 2021 року виплата проведена не була.

Згідно вказаного страхового полісу «Автоцивілка плюс» № S211.147942 страхова сума становить 100 000,00 грн, строк дії договору з 24 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вартість автомобіля позивача до ДТП становила 279 680,00 грн, а після ДТП - 97 782,85 грн, отже відшкодуванню на користь позивача підлягало 181 897,15 грн (279 680,00 - 97 782,85). Страховою компанією відшкодовано позивачу 128 500,00 грн, тому невідшкодованими залишились збитки на суму 53 197,15 грн. Однак, страховий поліс «Автоцивілка Плюс» покриває розмір завданої майнової шкоди, відтак суму 53 197,15 грн має відшкодувати не відповідач, а його страховик.

Оскільки позивач не звернувся до ПрАТ «СК «Саламандра» із заявою про виплату страхового відшкодування та не надав відповідний пакет документів, то покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплатив страхові платежі, суперечить меті інституту страхування.

Також суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що ОСОБА_1 30 липня 2021 року повідомив ПрАТ «СК «Саламандра» про страховий випадок і тому цей страховик, який застрахував цивільну відповідальність власників наземних транспортних засобів, а саме забезпеченого транспортного засобу марки «Chery Amulet» д.н.з. НОМЕР_2 за страховим полісом № 202836801 та страховим полісом «Автоцивілка Плюс» № S211.147942 від 24 лютого 2021 року, повинен був вирішити питання про відшкодування за страховим полісом добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, але відповідного рішення про виплату чи про відмову у виплаті страхової суми не прийняв.

Таким чином, місцевий суд вважав, що сплачувати різницю між завданою позивачу внаслідок ДТП матеріальної шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням, що становить 53 197,15 грн, має не відповідач (страхувальник), а страхова компанія, оскільки у відповідності з вимогами Закону України «Про страхування», таке зобов`язання лежить саме на страховику.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Згідно із статтею 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до положень статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Порядок укладення і початок дії договору страхування визначено у статті 18 Закону України «Про страхування», в частині третій якої зазначено, що факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Аналогічні положення містяться й у статті 981 ЦК України.

Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.

З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17 послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-IVпередбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.

Відповідно до статті 30 цього Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки та відповідають за завдану шкоду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що оскільки вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу перевищує ринкову вартість автомобіля, то автомобіль є фізично знищеним, однак його залишки також мають певну цінність, а саме їх вартість становить 97 782,85 грн.

З врахуванням наведених норм права, суд першої інстанції вірно встановив, що оскільки залишки автомобіля залишились у позивача, то він має право на відшкодування шкоди без врахування їх вартості. Тобто завдані позивачу збитки будуть повність відшкодовані у разі виплати йому різниці між вартістю автомобіля до ДТП і його вартістю після ДТП, що мала місце 28 липня 2021 року в с. Іванівка Обухівського району Київської області.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправильності висновків суду про те, що за зобов`язаннями відповідача щодо відшкодування шкоди у розмірі 53 197,15 грн має відповідати страхова компанія, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до пункту 3.3 договору страхування «Автоцивілка Плюс» відшкодування за цим договором здійснюється після виплати за діючим договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно з пунктами 14.1-14.2 цього договору.

Згідно із пунктом 13 договору страхування «Автоцивілка Плюс» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування подає компанії:

документи, що підтверджують настання та обставини випадку (такими документами є довідка Національної поліції України про обставини ДТП за участю забезпеченого авто, схема ДТП, рішення суду, що набрало законної сили, про притягнення особи, відповідальність якої застрахована за цим договором, до відповідальності за наслідками ДТП, документи, що підтверджують наявність законних підстав на керування забезпеченим авто у особи, відповідальність якої застрахована за договором, повідомлення про випадок, діючий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на забезпечене авто та документи, що підтверджують виплату страхового відшкодування за таким полісом, акт огляду пошкодженого майна;

документи для визначення розміру страхового відшкодування (такими документами за рішенням компанії можуть бути один або кілька із зазначених документів: експертний висновок, звіт оцінювача, калькуляція або рахунок-фактура СТО, акт виконаних робіт СТО, інформація щодо вартості залишків авто, квитанції про оплату, інші документи на підтвердження заподіяння шкоди передбачені договором);

документи, що підтверджують наявність законних підстав на отримання страхового відшкодування: (такими документами за рішенням компанії можуть бути: документи про право власності на пошкоджене/знищене майно на дату ДТП, довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину, паспорт та довідка про присвоєння ідентифікаційного номера платника податків (для фізичної особи-заявника), документи про державну реєстрацію та правоздатність (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), інші документи відповідно до законодавства);

документи про виплату страхового відшкодування (такими документами є: заява про виплату страхового відшкодування із зазначенням платіжних реквізитів та страховий акт, що складається страховиком).

Пунктом 14 зазначено договору визначені умови виплати страхового відшкодування, а саме розгляд питання про здійснення виплати страхового відшкодування за цим договором здійснюється після виплати страхового відшкодування за діючим щодо забезпеченого авто договором «Автоцивілки», та в разі недостатності виплати за договором «Автоцивілки» для відшкодування шкоди, завданої потерпілій третій особі - в частині перевищення розміру шкоди над розміром страхового відшкодування за договором «Автоцивілки».

Підпункт 14.11 договору передбачає, що рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування приймається у випадках, вказаних у розділі 15 договору та оформляється письмовим повідомленням з обгрунтуванням причин відмови у строк 20 днів з дати збору необхідних документів, передбаченого розділом 13 договору.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Суд першої інстанції встановив, що позивач звертався до ПрАТ «СК «Саламандра» із заявою про виплату страхового відшкодування і йому таке відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобівбуло виплачено страховиком відповідача. І саме на підставі цієї заяви страхова компанія відповідно до умов договору «Автоцивілька Плюс» зобов`язана була в межах страхової суми відшкодувати залишок невідшкодованої шкоди за договором добровільного страхування.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні обов`язку з відшкодування шкоди між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ), завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в задоволенні такого позову з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16) та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або відповідно до Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (у випадку передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись вищенаведеними нормами матеріального права, висновками Верховного Суду, а також умовами договору добровільного страхування «Автоцивілка Плюс», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки відповідач застрахував свою цивільну відповідальність, як власника транспортного засобу, за договором обов'язкового і добровільного страхування, то саме страховик має відшкодовувати позивачу заподіяну ним шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу.

Отже, якщо сплачене (стягнуте) страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, він має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Тобто, лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України може постановити стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд безпідставно визнав допустимим доказом звіт оцінювача С.Болдарєва № 37/10-21 від 08 жовтня 2021 року про оцінку вартості пошкодженого транспортного засобу, оскільки він не підписаний, не містить печаток, то вони є необґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи, вказаний звіт у складі страхової справи направлений на вимогу суду ПрАТ «СК «Саламандра» через Електронний суд. Сторона позивача не заявляла клопотань суду першої інстанції про визнання вказаного доказу недопустимим, отже у суду були відсутні підстави вимагати надання у паперовому вигляді оригіналу цього звіту, або належним чином завіреної копії.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київського області від 03 квітня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2023року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній