Справа № 132/1214/23
Провадження № 2/132/426/23
РІШЕННЯ

Іменем України

"18" вересня 2023 р. Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання ЛИСЮК О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в місті Калинівка Вінницької області, у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 132/1214/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

17.04.2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із вказаним цивільним позовом, в якому просить суд: 1) розірвати шлюб, зареєстрований 29.11.2018 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3241, між ним та ОСОБА_3 ; 2) визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, загальною площею 0,0624га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:047:0071. В обґрунтування цих вимог зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалось у зв`язку з тим, що вони віддалились один від одного та втратили почуття взаємної любові і поваги. Через різні характери і погляди на сімейне сумісне життя, в результаті відсутності між ними взаєморозуміння, шлюбні відносини фактично припинені. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого буде визначено за взаємною згодою між ними. Спільне господарство не ведеться, спільного бюджету не мають. На примирення з відповідачкою не згоден. Під час перебування у шлюбі, ним 13 січня 2022 року було придбано 1/2 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, загальною площею 0,0624га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:047:0071, про що оформлено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який був посвідчений приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 83. Дане нерухоме майно було придбано ним за його особисті кошти, частину яких він накопичив до укладення шлюбу, а частину отримав від своїх батьків, а відтак останнє є його особистою приватною власністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області від 17.04.2023 року, вказаний цивільний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 25.04.2023 року відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання.

Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 27.07.2023 року, закрите підготовче провадження у даній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Витребувано у приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламова Олександра Васильовича копію нотаріальної справи за договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 13.01.2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який був посвідчений 13.01.2022 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В., та зареєстрований в реєстрі за № 83.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із письмовою заявою, згідно якої просить розглянути справу за його відсутності, а поданий позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином в передбаченому законом порядку. Від адвоката ДОВБИШ Олександра Леонідовича, який відповідно до ордеру серії АВ № 1078040, виданого 29.05.2023 року на підставі договору про надання правової допомоги № 13 від 17.03.2023 року, представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 в Калинівському районному суді Вінницької області, надійшла письмова заява, згідно якої, він просить розглянути справу за відсутності відповідача та його представника. Позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення.

За наявності існуючих умов, передбачених в ч.2 ст.247 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, та за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків:

Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини 1 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно частини 2 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За частиною 1 статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пп. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 29 листопада 2018 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3241. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого буде визначено за взаємною згодою між ними. На ґрунті особистого ставлення між сторонами виникла нетерпимість одне одного. Шлюбні відносини фактично припинені і збереження сім`ї неможливе. Спільне господарство чи бюджет не ведеться.

Виходячи з положень тієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Позивач та відповідач на примирення не згідні, про що свідчить їх позиція, зазначена у поданих письмових заявах.

Виходячи з викладеного, оскільки сім`я сторін фактично розпалася, існує лише формально і зберегти її неможливо, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство й відносини між ним стали віддалені, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнає позов в цій частині, суд приходить до висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливо, збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача.

З урахуванням цього, позов в частині розірвання шлюбу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання майна особистою приватною власністю, то вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статі 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилається на те, що частина спірної квартираи та спірна земельна ділянка є його особистою власністю, оскільки хоч і придбана у період перебування в шлюбі з відповідачем, проте за його особисті кошти та кошти його батьків.

На підтвердження цього позивач надає єдиний доказ договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 13.01.2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який був посвідчений 13.01.2022 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В., та зареєстрований в реєстрі за № 83.

Як вбачається з цього договору, позивач ОСОБА_1 під час шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 наступне нерухоме майно: 1/2 частку житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, загальною площею 0,0624 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер :01:047:0071, розташовану по АДРЕСА_2 .

Купівля вказаного нерухомого майна згідно пункту 5.1 розділу 5 Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13.01.2022 року, вчинена за згодою дружини покупця ОСОБА_2 .

З витребуваної у приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламова Олександра Васильовича копії нотаріальної справи за договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 13.01.2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який був посвідчений 13.01.2022 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В., та зареєстрований в реєстрі за № 83 слідує, що в ній наявна заява ОСОБА_2 , яка посвідчена 13.01.2022 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В., та зареєстрована в реєстрі за № 82, згідно якої вона надає згоду на укладення договору купівлі-продажу та зазначає, що гроші, які витрачаються на придбання майна, є їх спільною з позивачем сумісною власністю, а придбане майно також буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Підтверджує, що договір укладається позивачем в інтересах сім`ї і на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладення договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні.

Як встановлено судом, у договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 13.01.2022 року вказано, що покупець укладає цей договір за згодою своєї дружини ОСОБА_2 , справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом. При нотаріальному посвідченні договору позивач нотаріусу не повідомляв, що купує квартиру як особисту приватну власність, не просив визначити статус вказаного майна у договорі, останній не містить жодних застережень. Сторонам договору роз`яснено зміст статей 57-74, 97 СК України (пункт 7.2 договору). Згідно з заявою ОСОБА_2 від 13.01.2022 року вона дала згоду своєму чоловікові на придбання нерухомого майна та підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана нерухомість також буде об`єктом спільної сумісної власності як така, що набувається ними під час шлюбу.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Відомостями, які містяться у вказаному вище договорі, підтверджується, що спірне нерухоме майно придбано за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, проте заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Під час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна позивач не заперечував щодо обставин, викладених в заяві її дружини, зокрема, що гроші, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана нерухомість також буде об`єктом спільної сумісної власності як така, що набувається ними під час шлюбу.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі № 553/2152/19, яка згідно ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується судом під час розгляду даної справи.

Позивачем не спростовані вищевстановлені судом обставини, та не доведено належними та допустимими доказами те, що спірне нерухоме майно придбане за його особисті кошти, частину яких він накопичив до укладення шлюбу, а частину отримав від своїх батьків.

З урахуванням цього, правових підстав для визнання спірного майна особистою приватною власністю, суд не вбачає, а тому в цій частині позовних вимог позивачу необхідно відмовити.

Визнання відповідачем позову в частині визнання майна особистою приватною власністю, що зазначено у заяві адвоката Довбиш О.Л. від 30.05.2023 року, суперечить закону, а тому на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України, у прийнятті визнання позову відповідачу відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання майна особистою приватною власністю задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 29 листопада 2018 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3241, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвати.

В задоволенні іншої частини позовних вимог позивачу відмовити.

Після набрання цим рішенням законної сили, її копію невідкладно направити до місцевого органу державної реєстрації актів цивільного стану, для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя