Номер провадження: 22-ц/813/4143/23
Справа № 947/8411/22
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Гуденка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій незаконними, визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконання, закриття виконавчих проваджень,

встановив:

У квітні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом та просив визнати дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними; визнати два виконавчих листа №2-248/10 від 05 липня 2010 року такими, що не підлягають виконанню та стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) безпідставно одержаних коштів за двома виконавчими листами №2-248/10 від 05 липня 2010 року; зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити виконавче провадження по двом виконавчим листам №2-248/10 від 05 липня 2010 року на підставі постанови Верховного Суду від 25 листопада 2020 року по справі №522/18188/17 провадження №61-9156св19, рішення КРС м. Одеси справа №520/14487/19 та ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі 520/10954/16-ц; скасувати арешт та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на арештованих банківських рахунках, а також арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки № НОМЕР_1 , накладеного відповідно до виконавчих проваджень №48185088 та №48186012 по виконанню виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року; зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути усе вилучене у позивача майно за період з 14 липня 2015 року як до дати відкриття виконавчих проваджень №48185088 та №48186012 по виконанню виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року до дати прийняття рішення суду по суті.

21 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у якій просив заборонити відповідачу вчинення виконавчих дій на виконання двох виконавчих листів №2-248/10 від 05 липня 2010 року та зобов`язати відповідача скасувати відповідні постанови про арешт його коштів як боржника, посилаючись на те, що попри розгляду судом справи за його позовом, в порушення чинного законодавства, у тому числі на виконання прийнятого Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15 березня 2022 року №2129-IX» ДВС та банки, як виконавці стягнень, зобов`язані негайно припинити звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації) також забороняється відкриття виконавчих провадження та вжиття заходів примусового виконання рішень на території адміністративно-територіальних одиниць, які тимчасово окуповані, внаслідок військової агресії російської федерації у період такої окупації, відповідач продовжує вчиняти виконавчі дії, стосовно поновлення арешту банківських рахунків, на яких знаходяться залишки його мінімальної державної пенсії.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою у якій посилаючись на обставини, якими обґрунтовується позовна заява та вимоги заяви про забезпечення позову, вказує, що висновки суду про відмову в задоволенні вимог цієї заяви з підстав наведених у змісті оскаржуваної ухвали є помилковими, оскільки зазначені ним у заяві підстави не є тотожними із заявленими ним позовними вимогами, які позивач просить задовольнити, крім того суд ухвалив оскаржуване судове рішення не в нарадчій кімнаті, та в порушення вимог ст. 16 КУС України не тільки не вирішив питання про призначення йому адвоката, а і відмовився надати ОСОБА_2 місцевому центру вторинної безоплатної допомоги Міністерства юстиції України розумний строк для забезпечення присутності адвоката у суді, що призвело до порушення судом норм процесуального права, тому скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року, та задовольнити вимоги поданої ним заяви про забезпечення вказаного вище позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Приймаючи участь в судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вчинення виконавчих дій та поновлення арешту банківських рахунків, на яких знаходяться залишки пенсії позивача, належними та допустимими доказами не підтверджені, окрім того за вимогами ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У частині першій статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частини друга, третя статті 150 ЦПК України).

Згідно з частиною десятою статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання (частини шоста-восьма статті 153 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі N 381/4019/18 (провадження N 14-729цс19) зазначено, що під забезпеченням позову потрібно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Також у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі N 753/22860/17 (провадження N 14-88цс20) зроблено правові висновки, згідно з якими умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відхиляючи доводи скаржника про те, що є помилковим висновок суду першої інстанції стосовно тотожності заявлених ним позовних вимог та вимог заяви про забезпечення позову, колегія суддів приймає до уваги те, що заборона відповідачу вчиняти виконавчі дії з виконання двох виконавчих листів №2-248/10 від 05 липня 2010 року за своїм змістом є фактично наслідком закриття виконавчого провадження по цим двом виконавчим листам №2-248/10 від 05 липня 2010 року, що є по суті заявленою позивачем у цій справі позовною вимогою.

Заявлення ж позивачем вимоги про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача скасувати постанови про арешт коштів боржника на виконання виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року є ідентичною однієї з позовних вимог ОСОБА_1 .

Водночас колегія суддів також приймає до уваги, що в абзаці другому частини десятої статті 150 ЦПК України викладено перелік випадків на які не поширюються обмеження зазначені у абзаці першому такої статті, разом з цим, відповідний перелік не містить випадки забезпечення позову шляхом заборони вчиняти виконавчі дії чи скасування постанов про арешт у виконавчому провадженні. Отже у даному випадку відсутні підстави для застосування абзацу другого частини десятої статті 150 ЦПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, у порушення вимог ч. 10 ст. 150 ЦПК України, призведе до фактичного вирішення судом спору по суті, що є порушенням вимог процесуального закону.

Застосування такого виду забезпечення позову, за змістом якого фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті, суперечитиме меті процесуального інституту забезпечення позову та знівелює принципи цивільного процесуального законодавства, оскільки саме під час ухвалення рішення по суті спору суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи потрібно позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Позов не може бути забезпечений таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову є недопустимим згідно з абзацом першим частини десятої статті 150 ЦПК України, оскільки таке забезпечення приведе до фактичного вирішення позову шляхом його задоволення без розгляду справи по суті.

Окрім того, як в заяві про вжиття заходів забезпечення позову, так і в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 не наведено обґрунтованих мотивів та доказів, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо співмірності обраного заявником заходу забезпечення позову, а також доцільності та необхідності термінового забезпечення позову. Заявником не доведено, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Апеляційний суд також відхиляє як безпідставні та такі, що у порушення вимог ст. 12, 76-81 ЦПК України не підтверджені жодними доказами, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо оцінки доказів, порядку ухвалення судових рішень, а також позбавлення позивача можливості скористатись професійною правничою допомогою.

Щодо викладених у апеляційній скарзі обґрунтувань позовної заяви, апеляційній суд звертає увагу скаржника на те, що відповідно до сталої практики Верховного Суду при вирішенні питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду відповідного спору та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 910/4013/18 (пункт 25), від 14 серпня 2019 року у справі №640/462/19 (пункт 30), від 02 березня 2020 року у справі №911/2034/16 (пункт 4.12), від 17 вересня 2021 року у справі №910/3547/21 (пункт 8.6), від 17 січня 2022 року у справі №640/20750/21 (пункт 25)).

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги позивача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення вказаного питання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова