Номер провадження: 22-ц/813/2454/23
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом «Агентства нерухомості «Атланта» Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про стягнення штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

05 липня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов «Агентства нерухомості «Атланта» ТОВ до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про стягнення штрафних санкцій в сумі 46 226,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 травня 2021 між «Агентством нерухомості «Атланта» ТОВ (Агенство), ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_2 (набувач) був укладений Договір №39/17 про намір укласти угоду, відповідно до умов якого власник та набувач зобов`язалися у майбутньому укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно якого власник передає набувачу у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт), що належить йому на праві власності, а набувач в свою чергу сплачує власнику ціну об`єкта на умовах, передбачених договором.

Строк укладання та нотаріального посвідчення договору відчуження об`єкта, відповідно до п. 2.5 договору було погоджено не пізніше 11 червня 2021 року.

Позивач зазначав, що в установлені та погоджені сторонами строки нотаріальне посвідчення договору відчуження об`єкта не відбулося у зв`язку з тим, що відповідач 12 травня 2021 року відмовилась від його продажу в усному порядку, а 17 травня 2021 року надала письмове повідомлення про односторонню відмову від продажу, у зв`язку зі зміною сімейних обставин.

Позивач стверджував, що відповідач порушила взяті на себе зобов`язання за договором №39/17 про намір укласти угоду, у зв`язку з чим «Агентство нерухомості «Атланта» ТОВ направило відповідачу досудову вимогу та запропонувало в добровільному порядку сплатити передбачені п. 4.5 договору штрафні санкції, але відповідач штрафні санкції не сплатила, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь штрафні санкції в сумі 46 226,91 грн.

19 листопада 2021 року представник позивача надав суду додаткові пояснення, в яких вказував, що твердження відповідача про нікчемність договору №39/17 про намір укласти угоду від 07 травня 2021 року є безпідставними, оскільки суб`єктний склад договору про наміри укласти угоду та договору купівлі-продажу різний, оскільки договір купівлі-продажу укладається між продавцем та покупцем об`єкту купівлі-продажу, тому і попередній договір відносно основного договору купівлі-продажу укладається між тими самими суб`єктами, а договір про намір №39/17 від 07 травня 2021 року трьохсторонній договір, з визначеними обов`язками як власника та набувача, так і агентства, направлені на укладення договору купівлі- продажу, а тому в силу ознак суб`єктного складу договору попереднім вважатися не може.

Також представник позивача вказував, що в даному випадку відсутнє волевиявлення сторін щодо надання договору силу попереднього, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 635 ЦК України договір про наміри, якщо у ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Таким чином, між сторонами було укладено договір про намір укласти угоду №39/17 від 07 травня 2021 року, а також чітко визначено його вид, крім того у ньому відсутні волевиявлення сторін або умови про надання договору сили попереднього, а навпаки передбачено у його п. 5.3, що даний договір не являється попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України, тому в силу норм законодавства він не може вважатися попереднім.

Представник позивача також вказував, що відсутні підстави для визнання договору недійсним (нікчемним) так як сторонами не було дотримано нотаріальної форми попереднього договору, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Також, згідно з ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином представник позивача стверджував, що договір про намір №121/16 від 22 жовтня 2020 року не має ознак попереднього договору, тому вимоги, встановлені законодавством для попередніх договорів на нього не розповсюджується.

Короткий зміст відзиву на позовну заяву.

04 жовтня 2021 року до суду першої інстанції надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому вона заперечувала проти задоволення вимог позивача та вказувала на те, що дійсно між нею, ОСОБА_2 та «Агентство нерухомості «Атланта» ТОВ 07 травня 2021 року був укладений договір про намір укласти угоду №39/17, та що зазначений договір містить ознаки як угоди про наміри щодо укладення на майбутнє договору купівлі-продажу нерухомого майна між нею та ОСОБА_2 , так і ознаки договору про надання інформаційних послуг споживачу між нею, ОСОБА_2 та «Агентство нерухомості «Атланта» ТОВ, та, що цей договір не тотожний попередньому договору, оскільки у його тексті не зазначено, що цей договір має силу попереднього договору, а тому така угода не може вважатися попереднім договором й не породжує юридичних наслідків.

Також відповідач вказувала, що угоду про наміри сторін, як правило, укладають для того, щоб зафіксувати певний етап домовленостей, які не будуть мати юридичну силу договору та юридичних наслідків, в т.ч. наслідків попереднього договору. Відповідач вважає, що договір про намір укласти угоду №39/17 від 07 травня 2021 року в частині угоди про наміри щодо укладення на майбутнє договору купівлі-продажу нерухомого майна між нею та ОСОБА_2 є документом, завдяки якому фіксується потенційна згода між сторонами укласти правочин на майбутнє та не має юридичної сили договору, не тягне за собою юридичних наслідків, а тому усі вимоги, викладені в «Агентством нерухомості «Атланта» ТОВ не містять під собою юридичного обґрунтування.

Крім того відповідач зазначала, що якщо сторонами при укладенні попереднього договору не були дотримані вимоги законодавства щодо форми укладення договору та його обов`язкового нотаріального посвідчення, то вирішувати на підставі вказаного договору спірні правовідносини у суді не має підстав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року позов «Агентства нерухомості «Атланта» ТОВ до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про стягнення штрафних санкцій в сумі 46 226,91 грн задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь «Агентства нерухомості «Атланта» ТОВ штрафні санкції у розмірі 46 226 (сорок шість тисяч двісті двадцять шість) грн 91 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що попередній договір, хоча і мав іншу назву, та застереження про те, що він не є попереднім договором у розумінні ст. 635 ЦК України, але фактично має волевиявлення щодо наміру укласти договір купівлі-продажу за формою відповідав вимогам, встановленим законом до попереднього договору, оскільки не був нотаріально посвідчений та не підданий державній реєстрації. Таким чином суд першої інстанції не врахував заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог у зв`язку із нікчемністю укладеного договору, не вірно аналізуючи норми чинного законодавства дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Скаржник також зазначає, що згідно умов договору зберігання №39/17 від 07 травня 2021 року, вона передала на відповідальне зберігання суму в розмірі 1000,00 дол США, ця сума повинна була залишитися з нею у якості авансу, отриманого від майбутнього набувача квартири, але представник агенства наполягала на передачі їм на зберігання цієї суми до моменту нотаріального посвідчення договору. Скаржник вважає, що відповідач уклавши договір який виходить за межі ділового звичаю в сфері послуг з продажу нерухомості, не породжуючи реальних юридичних наслідків, зловживає своїм суб`єктивним правом шляхом стягнення штрафних санкцій.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 19 жовтня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 07 травня 2021 року між «Агентством нерухомості «Атланта» ТОВ (Агенство), ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_2 (набувач) був укладений Договір №39/17 про намір укласти угоду.

Відповідно до п. 1.1 договору власник та набувач зобов`язалися у майбутньому (в строк вказаний в п. 2.5 договору) укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно якого власник передає набувачу у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт), що належить йому на праві власності, а набувач в свою чергу сплачує власнику ціну об`єкта на умовах, передбачених договором.

У відповідності до п. 1.2. договору Агентство зобов`язане надати власнику та набувачу організаційно-інформаційний супровід, необхідний для забезпечення укладення між ними у майбутньому договору відчуження об`єкта.

Строк укладання та нотаріального посвідчення договору відчуження об`єкта, відповідно до п. 2.5 договору було погоджено не пізніше 11 червня 2021 року.

Відповідно до п. 2.1. договору ціна майна, узгоджена сторонами, складає грошову суму в гривнях, яка еквівалентна 34 000,00 доларів США за офіційним курсом на день укладення та нотаріального посвідчення договору відчуження об`єкта.

Згідно з п. 4.4. договору набувач гарантує придбання об`єкта у власність і для забезпечення виконання зобов`язань за договором у відповідності до ч. 2 ст. 546 ЦК України передав, а власник прийняв «забезпечувальний платіж» - грошову суму в гривнях, яка еквівалентна 1 000,00 доларам США по офіційному курсу на день укладання цього договору.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 17 травня 2021 року відповідач надала позивачу заяву про відмову від відчуження квартири за вищевказаною адресою, у зв`язку з сімейними обставинами.

Відповідно до п. 4.5. договору у разі невиконання (неналежного виконання) власником своїх зобов`язань, в тому числі та в випадку, якщо неможливість такого виконання викликана тим, що на момент заключення та нотаріального посвідчення договору відчуження об`єкта, власник не може розпоряджатись об`єктом, або відмова власника від виконання зобов`язань, він у триденний строк з моменту пред`явлення відповідної вимоги зобов`язаний повернути набувачу отриману від нього за договором суму «забезпечувального платежу» та сплатити набувачу штраф у розмірі 100 % від суми «забезпечувального платежу», а Агентству сплатити штраф у розмірі 5 % від вартості об`єкта, яка зазначена в п. 2.1 договору.

08 червня 2021 року позивачем на адресу відповідача було направлено досудову вимогу №75 та запропоновано в добровільному порядку сплатити штрафні санкції, яка була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.

Станом на 08 червня 2021 року (дата пред`явлення вимоги) Національним банком України було встановлено офіційний курс гривні до 100 доларів США, який складав 27,1923 грн.

Отже, договірна санкція 5% складає 46 226,91 грн із розрахунку 34 000,00 доларів США* 27,1923 = 924 538,20 (ціна об`єкта) х 5 % = 46 226,91 грн.

Таким чином, відповідач порушуючи умови договору та норми ЦК України в односторонньому порядку відмовилася від виконання взятих на себе договірних зобов`язань з відчуження належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, що з огляду на умови 4.5 договору надає позивачу право на стягнення з нього штрафу у розмірі 5% від вартості об`єкта, яка зазначена в п. 2.4. договору.

При цьому суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідача про те, що укладений між сторонами договір №39/17 не має юридичної сили, оскільки не є попереднім договором та нотаріально не посвідчений, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 635 ЦК України договір про наміри, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Таким чином, договір, укладений між позивачем, відповідачем та третьою особою, не містить жодного пункту (та/або вказівки чи посилання), у якому б зазначалось про бажання сторін надати йому сили попереднього договору, а лише підтверджує волю сторін до вчинення у майбутньому правочину, у зв`язку з чим сторони взяли на себе зобов`язання вчинити певні дії для укладення договору в подальшому.

Навпаки у п. 5.3 договору сторонами було визначено, що цей договір не є попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України.

Договором про намір укласти угоду №39/17 власник і набувач зобов`язалися в майбутньому у строк до 11 червня 2021 року укласти і нотаріально посвідчити договір відчуження квартири, визначили ціну квартири, набувач передав, а власник прийняв забезпечувальний платіж в сумі 1 000,00 доларів США, а також погоджено розміри штрафних санкцій у разі порушення сторонами своїх договірних зобов`язань.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладений між сторонами договір про намір укласти угоду відповідає вимогам щодо змісту та форми, за своєю правовою природою не є попереднім договором та не потребує нотаріального посвідчення.

Також судом першої інстанції правильно відхилив посилання відповідача на те, що авансовий платіж в сумі 1 000,00 доларів США не був отриманий ОСОБА_1 під час укладення договору №39/17, а знаходився у посадових осіб позивача, при цьому авансовий платіж був наданий до Агенства лише 10 червня 2021 року, тобто вже після того, як відповідач 17 травня 2021 року повідомила про відмову від укладення договору купівлі-продажу квартири, оскільки ці посилання не підтверджені жодними доказами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 46 226,91 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 270,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилається як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог у зв`язку із нікчемністю укладеного договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19 жовтня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький