Номер провадження: 22-ц/813/5082/23
Справа № 495/3990/21
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2023року, постановленого під головуванням судді Боярського О.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Федорчука Сергія Георгійовича, державного виконавця Пашали Вікторії Русланівни про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Федорчука С.Г., державного виконавця Пашали В.Р. про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому просив:

- стягнути із державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пашала В.Р. та начальника Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Федорчука С.Г. на користь позивача ОСОБА_1 суму матеріального збитку в розмірі 3360 грн.;

- стягнути із державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пашала В.Р. та начальника Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Федорчука С.Г. на користь ОСОБА_1 суму морального збитку в розмірі 30000 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.11.2019 року по справі № 495/4366/19 та рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.06.2020 року, позивачу були призначені до виплати аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчалася в Білгород-Дністровському коледжі природокористування, будівництва та комп`ютерних технологій на ІІІ курсі денної форми навчання, за контрактом, у розмірі 750 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви, а саме з 23.05.2019 року та до закінчення навчання, а саме до 30.06.2020 року.

21.07.2020 року був виданий виконавчий лист по справі № 495/4366/19, строк якого був поновлений ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2020 року у зв`язку з пропущеним строком для пред`явлення даного виконавчого листа до виконання.

Згідно заяви стягувача ОСОБА_3 21.09.2020 року та виконавчого листа № 495/4366/19, державним виконавцем Білгород-Дністровської державної виконавчої служби було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 63092821 від 22.09.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на період навчання ОСОБА_4 в Білгород-Дністровському коледжі природокористування та будівництва з 23.05.2019 року по 30.06.2020 року.

Державним виконавцем дана постанова про відкриття ВП № 63092821 від 22.09.2020 року не була позивачу направлена рекомендованою кореспонденцією для відома. Тим самим була порушена ст.28 п. 1 Закону України «Про виконавче провадження» де вказано: копія постанови виконавця та інші документи виконавчого провадження надсилаються виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження; направляються простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, за виключенням Постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документу стягувачу; повідомлення відправляються рекомендованим поштовим відправленням.

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення, якщо йому направлено постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, вказаною у виконавчому документі. Про відкриття виконавчого провадження № 63092821 від 22.09.2020 року про стягнення з позивача аліментів, йому стало відомо лише 25.11.2020 року випадково, про що складений Акт державним виконавцем.

Таким чином, уже при відкритті провадження ВП № 63092821 від 22.09.2020 року державним виконавцем було допущено порушення ст.28 п.1 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач декілька разів звертався до державного виконавця з вимогою дати пояснення, чому його не сповістили про відкриття виконавчого провадження, але так і не отримав відповіді.

Ситуація що виникла, яка пов`язана з протиправними діями державного виконавця, не могла не відобразитися на стані здоров`я позивача, так він є інвалідом II групи загального захворювання.

У зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивач змушений був звернутися до сімейного лікаря 01.12.2020 року (довідка № 83/1667 Білгород-Дністровського центра первинної медіко-санітарної допомоги»), де йому була надана допомога та призначено лікування медикаментами амбулаторно до теперішнього часу.

Однак, на цьому протиправні дії державного виконавця Білгород-Дністровської ДВС не припинились. Користуючись своїм службовим положенням, державний виконавець Білгород-Дністровської ДВС порушив ст.1, ст.2, ст.3 Закону України «Про виконавче провадження», яке торкається виконання ВП № 63092821 від 22.09.2020 року, що спричинило позивачу знов душевний стрес.

Так, державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС 22.09.2020 року було прийнято постанову про відкриття провадження по виконавчому листу № 495/4366/19, виданому 21.07.2020 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на період навчання.

3 даною постановою та розрахунком заборгованості по сплаті аліментів позивач не згоден та надав скаргу на дії державного виконавця до начальника Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Федорчук С.Г. щодо дій державного виконавця.

Так, згідно виконавчого листа № 495/4366/19, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом 21.07.2020 року з позивача на користь стягувача повинно стягуватись 750 грн. щомісячно на період навчання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме в період з 23.05.2019 року та до закінчення навчання, тобто до 30.06.2020 року.

Відповідно сума, яку позивач повинен сплатити, складає всього 9967,74 грн.

Згідно розрахунку державного виконавця ця сума 13517,74 грн., що протирічить виконавчому листу та рішенню суду.

Під час ознайомлення позивачем з матеріалами виконавчого провадження з`ясувалось, що до суми боргу державним виконавцем самовільно включений розрахунок сплати по аліментам додаткових місяців, а саме липень 2020 року, серпень 2020 року, вересень 2020 року, жовтень 2020 року, лише на підставі довідки № 95 від 25.09.2020 року про навчання в Одеській державній академії будівництва та архітектури, яку надала стягувачка як неналежний документ у якості виконавчого документа, який відповідав би вимогам виконавчого документу у розумінні вимог до такого виконавчого документу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до безпідставного розрахунку суми заборгованості по аліментам при відкритті виконавчого провадження.

Державний виконавець, отримавши дану довідку, мав би її повернути стягувачу без прийняття її до виконання протягом трьох днів з дня її пред`явлення відповідно до п.п.6,7 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», але у супереч Закону безпідставно протиправно прийняв рішення про відкриття провадження з невірним розрахунком заборгованості.

Тобто, своїми діями державний виконавець вносив корективи в рішення суду, ставлячи його під сумнів та виконав рішення суду на свій розсуд, грубо порушуючи норму статті 3 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з даним розрахунком та оскаржуючи дії державного виконавця, позивач звернувся зі скаргою на дії державного виконавця до начальника Білгород-Дністровської ДВС Федорчука С.Г.

Однак, без перевірки викладених ним фактів, не перевіряючи виконавче провадження, ОСОБА_6 надав формальну відписку.

Крім того, з боку начальника ДВС та державного виконавця посилилось негативне ставлення до позивача, а розрахунки по заборгованості по виплаті аліментів стали містити різні суми, а саме: розрахунок від 24.11.2020 року на суму 13517,74 грн., розрахунок від 18.12.2020 року на суму 9967,74 грн., ?розрахунок від 04.01.2021 року на суму 12194,34 грн. ?розрахунок від 01.04.2021року на суму 11824,66 грн.

В даних розрахунках завжди враховується додаткова сума з урахуванням довідки № 95 від 25.09.2020 року Одеської академії будівництва та архітектури.

Також Білгород-Дністровським ДВС видається нова Постанова від 21.01.2021 р. про стягнення з позивача аліментів по BП № 63092821 від 22.09.2020 року по справі № 495/4366/19 з його пенсії по інвалідності II групи в розмірі 50%, де знову вказана невідповідність строку стягнення по виконавчому листу від 21.07.2020 року, а саме з 23.05.2019 року до 30.06.2020 року та строку стягнення з позивача аліментів з соціальної допомоги, а саме з 23.05.2019 року до 30.06.2023 року, тобто самовільно скоректований строк дії виконавчого листа від 21.07.2020 року по справі № 495/4366/19.

Крім того, державний виконавець в розрахунках про стягнення з позивачки аліментів на навчання ОСОБА_2 в постанові від 20.11.2020 року посилається на те, що дана заборгованість по аліментам склалась з 23.05.2019року, а не з моменту відкриття провадження ВП № 63092821 від 22.09.2020р., що порушує ст.11 п.4 розділ II Закону України «Про виконавче провадження».

Так, як виконавчий лист від 21.07.2020 року був поновлений у зв`язку із пропуском для пред`явлення до виконавчого листа до виконання (ухвала суду від 31.08.2020 року) та був пред`явлений стягувачем ОСОБА_3 21.09.2020 року, на підставі яких було відкрито виконавче провадження державним виконавцем, то строк стягнення з позивача аліментів на навчання повинен вираховуватись з 22.09.2020 року, а не з 22.05.2019 року.

Крім того, позивач продовжував виплачувати заборгованість по аліментам до досягнення 18 років ОСОБА_2 , з 23.05.2019року по 01.12.2020 року на суму 5382 грн. та ніяк не міг створити заборгованість з 23.05.2019року по новому виконавчому листу від 21.07.2020 року, який набув чинності лише після прийняття судом ухвали від 31.08.2020 року.

Неодноразові звернення позивача до Білгород-Дністровської ДВС з проханням переглянути розрахунки з утриманням з нього аліментів в розмірі 750 грн. на навчання ОСОБА_2 не призвели до позитивного результату.

Начальник Білгород-Дністровської ДВС Федорчук С.Г. направив 16.12.2020 року своїх працівників до позивача додому за адресою АДРЕСА_1 для складання опису належного майна та накладення арешту на майно, нібито сума заборгованості по аліментам складає більш ніж за 3 місяці.

Даний факт переслідування з боку Білгород-Дністровської ДВС підтверджується у відповіді на скаргу за № 78196/31-31 від 24.12.2020 року начальником Білгород-Дністровської ДВС Федорчуком С.Г., де він повідомляв, що на даний час звернути стягнення на нерухоме майно боржника не є можливим у відповідності до вимог ч.7 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження».

Позивач вважає, що з боку Білгород-Дністровської ДВС ведеться переслідування з метою збільшення будь якими способами суми заборгованості по стягненню з нього аліментів, використовуючи для цих цілей незаконно прийняту для виконання довідку № 95 від 25.09.2020 року, видану Одеською академією будівництва та архітектури, без рішення суду та будь-якого виконавчого документу, що протирічить Закону України «Про виконавче провадження».

Користуючись своїм службовим становищем, начальник Білгород-Дністровської ДВС Федорчук С.Г. вирішив, що можливо з`єднати у одному виконавчому провадженні ВП № 63092821 від 22.09.2020 року відразу 2 періоди утримання аліментів на навчання у різних навчальних закладах.

Такі протизаконні дії з боку державного виконавця та начальника Білгород-Дністровської ДВС викликали у позивача сильні душевні переживання, хвилювання, погіршення самопочуття, викликали гіпертонічний криз.

Позивач звертався зі скаргами на дії начальника Білгород-Дністровської ДВС в Одеське управління примусового виконання рішень до Міністерства юстиції України.

Кожного разу, коли він спілкувався з начальником Білгород-Дністровської ДВС Федорчуком С.Г. та державними виконавцями, він отримує сильний моральний стрес та душевні хвилювання від протизаконних дій працівників ДВС, від їх некомпетентності.

Відповідачі навіть не намагаються вибачитись за свої неправомірні дії, або змінити конфліктну ситуацію на краще.

Такі дії протиправного характеру з боку працівників Білгород-Дністровської ДВС призвели до сильного душевного хвилювання, стресу, погіршенню стану здоров`я. Під час звернення до сімейного лікаря позивач отримав лікування на загальну суму 2360 грн. - квитанції аптек.

???Так у позивача погіршився стан здоров`я, він не зміг самостійно звернутися до адвоката за консультацією.

Моральна шкода, яка була спричинена позивачу, оцінена в розмірі 30 000 грн. та яка була обумовлена фізичними та душевними стражданнями, погіршенням стану здоров`я позивача внаслідок протиправних незаконних дій з боку державного виконавця Пошали В.Р. та начальника Білгород-Дністровської ДВС Федорончука С.Г.,матеріальні збитки, які були спричинені позивачу оцінені в розмірі 3360 грн.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2023року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що висновки суду про відмову у задоволені позову з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача є помилковими, оскільки інформація про заміну відповідача не обговорювалась в судовому порядку, що не дало змоги апелянту використати ст.ст. 16,33,51 ЦПК України для захисту своїх інтересів.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу від 21 лютого 2023 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Орловської Н.В. для розгляду справи (а.с. 213).

Ухвалою Одеського апеляційного суд від 10 березня 2023 року провадження у справі з апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрито з повідомленням про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с. 216).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року справа призначена до розгляду без повідомлення учасників у порядку письмового провадження (а.с. 222).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 14 червня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С., для подальшого розгляду, у зв`язку із достроковим закінчення відрядження судді Херсонського апеляційного суду Орловської Н.В., згідно з рішенням Вищої ради правосуддя № 567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (зі змінами, відповідно до рішення № 572/0/15-23 від 31 травня 2023 року) (а.с. 223-224).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 30 червня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів,з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 226).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 липня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 прийнята до провадження, яка була призначена до розгляду без повідомлення учасників у порядку письмового провадження (а.с. 227).

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Федорчука С.Г., державного виконавця Пашали В.Р. про стягнення матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що своїми діями відповідачі завдали йому матеріальну та моральну шкоду.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що начальник Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Федорчук С.Г. та старший державний виконавець Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пошала В.Р. є неналежними відповідачами, які не можуть виступати відповідачами у таких справах, оскільки вони виступають не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а діють від імені Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч.5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

При цьому, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось.

Звертаючись до суду з позовом, позивач повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, оскільки начальник Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Федорчук С.Г. та старший державний виконавець Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пошала В.Р. є неналежними відповідачами.

При цьому, судом роз`яснено позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджуються зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновки суду про відмову у задоволені позову з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача є помилковими, оскільки інформація про заміну відповідача не обговорювалась в судовому порядку, що не дало змоги апелянту використати ст.ст. 16,33, 51 ЦПК України для захисту своїх інтересів, колегія суддів залишає без задоволення, з наступних підстав.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, клопотань від позивача та його представника про заміну неналежних відповідачів на належних, до суду не надходило.

Колегія суддів вважає, що викладені доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 17 жовтня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова