РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року місто Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, визначення розміру часток, визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним, визначення розміру часток, визнання права власності в порядку спадкування.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , батько сторін спору. Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , набутої ним на підставі Біржової угоди купівлі-продажу нерухомості зареєстрованої на Рівненській міжрегіональній універсальній товарно-майновій біржі «Прайс» 07.09.1999 року, за № 36/36н-99 та в Рівненському МБТІ 10.09.1999 року за № 115-185- 32155. Згідно з цією ж біржовою угодою іншим співвласником квартири є Відповідач у справі. Оскільки ОСОБА_4 за життя не склав заповіту, не був одружений, єдиними спадкоємцями першої черги за законом є його доньки, сторони спору. Намагаючись реалізувати своє право на спадщину Позивач, як спадкоємець першої черги, у визначений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Інші особи, зокрема Відповідач, заяв про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не подавали. Постановою державного нотаріуса Рівненської державної нотаріальної контори Рівненської області від 15.06.2023 року у видачі свідоцтва про право на спадщину Позивачу було відмовлено з підстав відсутності оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, не визначення розміру частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності. У позові вказано, що 07.09.1999 року гр. ОСОБА_4 , діючи від свого імені та в інтересах своєї, на той момент неповнолітньої доньки, ОСОБА_2 , Відповідача у справі, придбав квартиру АДРЕСА_1 . Купівля квартири здійснена шляхом укладення Біржової угоди купівлі-продажу нерухомості, яку було зареєстровано в Рівненській міжрегіональній універсальній товарно- майновій біржі «Прайс» 07.09.1999 року за № 36/36н-99, та в подальшому 10.09.1999 року в Рівненському МБТІ, запис № 115-185-32155. Укладення угоди купівлі-продажу нерухомості на товарній біржі не суперечило нормам діючого на той час законодавства. Згодом батьки Сторін розлучилися. Позивач та Відповідач залишились проживати разом з матір`ю та виїхали з нею в Республіку Греція, де постійно проживають на сьогоднішній день, отримали громадянство, працевлаштувалися. ІНФОРМАЦІЯ_1 їхній батько ОСОБА_4 помер. В межах встановленого законом 6-місячного строку Позивач, звернулася до Першої рівненської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, у зв`язку із чим 14.06.2022 у Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу N 185/2022. Згідно довідки нотаріуса від 29.06.2023 р. N 341/02-14 будь-які інші особи з заявами про прийняття спадщини не зверталися, тож Позивач є єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 . Відповідач також є співвласником спірної квартири, адже біржова угода була укладена ОСОБА_4 зокрема і у її інтересах, як на той момент його неповнолітньої доньки. Тож, з огляду на принцип рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності об`єктом спадкування юридично є лише 1/2 частка квартири. Довідавшись про смерть батька, Сторони вирішили, що квартира батька має належати їм в рівних частках (Відповідачу - як співвласнику частки на підставі біржової угоду, Позивачу - як спадкоємцю частки померлого батька). Таким чином, спорів щодо кола осіб, які мають право на спадкування після смерті ОСОБА_4 та щодо порядку розподілу спадкового майна не має. 15.06.2023 р. державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори Рівненської області Діановою А.Ю. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири після смерті батька. Таке рішення нотаріус обґрунтував відсутністю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про наявність зареєстрованих за спадкодавцем прав на квартиру, відсутністю у спадкоємця оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Нотаріус зазначила, що оскільки біржова угода купівлі нерухомості не була посвідчена нотаріально її дійсність є спірною. Крім того, оскільки угода прямо не визначає розміру часток співвласників, нотаріус не може встановити обсяг спадкового майна, адже позбавлений можливості самостійно визначати розмір частки померлого співвласника. Таким чином, будучи єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті батька, Позивач позбавлена можливості оформити право на належну їй частку квартири, з обставин, які від неї не залежать та не можуть бути нею усунуті. Представник позивача просить суд визнати дійсною Біржову угоду купівлі-продажу нерухомості укладену 07.09.1999 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , ОСОБА_10 на Рівненській міжрегіональній універсальній товарно-майновій біржі «Прайс» за № 36/36н-99 та зареєстровану в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації 10.09.1999 року за № 115-185-32155; визначити, що частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним співвласником; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 04 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 16 жовтня 2023 року.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явилась, представник позивача ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та участі позивача, підтримав позовні вимоги, просить позов задоволити, не заперечує проти ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, подала до суду відзив на позовну заяву, у якому підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, не заперечувала проти задоволення позову, просила справу розглянути у її відсутність, не заперечує проти ухвалення рішення за результатами підготовчого судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане 30 серпня 1975 року Костопільським районним відділом ЗАГС Рівненської області батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_4 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , що видане 17 квітня 2000 року батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_4 .

Як встановлено із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , що видане 13 червня 2022 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Із довідки про останнє місце реєстрації померлого, що видана 13.06.2022 року УЗНАП РМР ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 22.09.1999 року та знятий з реєстраційного обліку 25.01.2022 року у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до копії біржової угоди купівлі-продажу нерухомості від 07 вересня 1999 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 продали а ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_12 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки №1301 від 02.12.2022 року, що видана КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» квартира належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі біржової угоди купівлі-продажу нерухомості від 07 вересня 1999 року, яка зареєстрована на Рівненській міжрегіональній універсальній товарно-майновій біржі «ПРАЙС» 07 вересня 1999 року за р№36/36н-99.

Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 14.06.2022 року після смерті ОСОБА_4 зареєстрована спадкова справа Першою Рівненською державною нотаріальною конторою Рівненської області за номером у нотаріуса 185/2022, номером у реєстрі 69373751.

Як вбачається із копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.06.2023 року №226/02-31 нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо майна якого Першою Рівненською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за №185/2022 на частку квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦІК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Відповідно до п. п. 4.16-4.18 п. 4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року N 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Підставою для відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру стала відсутність належного правовстановлюючого документу про підтвердження права власності спадкодавця на таку квартиру, оскільки договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого спадкодавець придбав спірну квартиру на товарній біржі, не був посвідчений нотаріально.

На момент укладення спірної біржової угоди купівлі-продажу квартири існувала правова колізія щодо обов`язковості нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків (квартир), укладених на товарній біржі. Спірні правовідносини одночасно регулювалися двома нормативно-правовими актами: ЦК УРСР (1963р) та Законом України "Про товарну біржу".

Ст. 227 ЦК УРСР, як нормою загальної дії, передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Водночас, у відповідності до діючої на той момент ст. 12 Закону України "Про власність" громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Ст.15 Закону України "Про товарну біржу" в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Закон України "Про товарну біржу" дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона зареєстрована на біржі. Біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав. Водночас набувач зобов`язувався здійснити реєстрацію біржової угоди в органах БТІ, які на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 р. .

Таким чином, укладення договору купівлі-продажу квартири на біржі з подальшою реєстрацією права власності на майно в органах БТІ не суперечило чинному на той час законодавству.

Пунктом 15-16 біржової угоди за якою у спадкодавця Сторін виникло право власності на частку квартири передбачали, що згідно з ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" така угода реєструються на товарній біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Згідно з вимог ч.2 ст. 227 ЦК УРСР ця угода підлягає реєстрації в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації.

Отож, оскільки вказана біржова угода купівлі-продажу квартири зареєстрована в БТІ, має реальний характер (покупець повністю виконав умови договору, сплатив за майно кошти, зареєстрований та проживав у набутій квартирі), з врахуванням cт. ст. 128, 153 ЦК УРСР, ст. 49 Закону України "Про власність" можна стверджувати, що спадкодавець набув право власності на спірну квартиру і правомірно володів нею.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16 (провадження №61-39511св18), від 14.08.2019 року у справі №523/3522/16-ц було сформовано правовий висновок про те, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення: 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до п. 1.4-1.5 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 6 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб як Додатку N 1 до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, до таких правовстановлюючих документів віднесено договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею.

Тож, реєстрація набутого на підставі біржової угоди купівлі продажу права власності на квартиру в органах БТІ була належним підтвердженням факту набуття права на таке майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ст. 153 ЦК УРСР (1963р): договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 Цивільного кодексу Української PCP).

Частина 2 ст. 47 ЦК УРСР передбачала, що якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 2,13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість.

Аналогічну норму містить і ст. 220 діючого ЦК України, згідно з якою у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як зазначає позивач спірна біржова угода купівлі-продажу квартири була повністю виконана сторонами в моментїї укладення. Її сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов. Спадкодавцем, як покупцем сплачено продавцям повну вартість квартири до моменту укладення договору, що вбачається з її змісту. Після придбання квартири він, як її новий власник, офіційно зареєструвався в квартирі та проживав у ній до своєї смерті. Таким чином, вказана біржова угода є реальною, повністю відповідала волі сторін та пов`язана з реальним переходом права власності.

З огляду на смерть Набувача, відсутність інформації про місце проживання Продавців квартири, припинення існування товарної біржі можливість нотаріального посвідчення відповідної угоди втрачена. Враховуючи вкладені обставини існують правові підстави для визнання спірної Біржової угоди купівлі-продажу нерухомості від 07.09.1999 року № 36/36н-99 дійсною та задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно з біржовою угодою купівлі-продажу нерухомості від 07.09.1999 року, Покупцями квартири АДРЕСА_1 є 2 осіб: нині покійний ОСОБА_4 та його неповнолітня донька ОСОБА_2 , Відповідачка у справі. При цьому жодних застережень щодо розміру часток співвласників у праві спільної власності на квартиру договір не містить. Квартира належить цим особам на праві спільної сумісної власності. Таким чином, у разі визнання судом вказаної біржової угоди дійсною, спадкування частки ОСОБА_4 передбачатиме необхідність визначення розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності на відповідне майно.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 355 ІІК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Частина перша статті 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування, у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 "Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1, 3.4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року роз`яснено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Враховуючи викладене, частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними. Жодних домовленостей між співвласниками щодо встановлення іншого порядку розподілу часток, як зазначає позивач, не існує. У разі припинення права спільної сумісної власності кожному з них мало б належати на праві спільної часткової власності по 1/2 частки квартири.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи викладене, слід визначити, що розмір часток ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівним та становить по 1/2 частці квартири кожному.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на встановлені судом обставини, на які представник позивача посилався, як на підставу своїх вимог, що підтверджені письмовими доказами, які визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, - суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, що підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, визначення розміру часток, визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати дійсною Біржову угоду купівлі-продажу нерухомості укладену 07.09.1999 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , ОСОБА_10 на Рівненській міжрегіональній універсальній товарно-майновій біржі «Прайс» за № 36/36н-99 та зареєстровану в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації 10.09.1999 року за № 115-185-32155.

Визначити, що частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними та становлять по частині за кожним співвласником.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повернути ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого при зверненні до суду, відповідно до квитанції №77 від 31.08.2023 року, судового збору, що становить 1 610,4 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 , останнє місце реєстрації АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , остання адреса реєстрації місця проживання в Україні АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя -