ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (далі КП «Дніпроводоканал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що КП «Дніпроводоканал» надає відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відповідачі не сплачують послуги, у зв`язку з чим за ними утворилась заборгованість в розмірі 34 472,41 грн, яка складається із: основного боргу, який виник за період з 01 січня 2000 року по 31 жовтня 2021 року в розмірі 34 472,41 грн; інфляційного збільшення в розмірі 6 552,53 грн; 3 % річних в розмірі 875,31 грн.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованості з оплати послуг водопостачання та водовідведення в розмірі 34 472,41 грн та судового збору в розмірі 2 270,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Дніпроводоканал» заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення в розмірі 15 576,01 грн, 3 % річних в розмірі 467,28 грн та інфляційне збільшення в розмірі 5 471,65 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилався на те, що у 2010 році в квартирі АДРЕСА_2 , встановлено вузол обліку, яким вимірюється обсяг спожитої води. Однак, з квітня 2014 року щомісячна сума заборгованості зросла. При цьому, встановити з розрахунків позивача яким чином здійснювалися нарахування з квітня 2014 року неможливо, оскільки показання з приладу обліку в квартирі не знімалися. Крім того, відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» періодична повірка засобів вимірювальної техніки, що є власністю фізичних осіб, здійснюються за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з водопостачання. Також Порядком подання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку обслуговування та ремонт, який затверджений постановою КМУ № 474 від 08 липня 2015 року встановлено, що періодична повірка засобів вимірювальної техніки здійснюється за рахунок виконавців. Отже, позивач повинен був здійснити повірку лічильника води відповідача для подальшої його експлуатації, завчасно повідомивши про це шляхом надсилання рекомендованого листа з повідомленням. Оскільки ОСОБА_1 не отримувала повідомлень про необхідність проведення повірки, то нарахування спожитих послуг повинно проводитись за даними лічильника, а нарахування оплати за період з 01 квітня 2014 року по 01 жовтня 2021 року за нормами споживання є неправомірним. Отже, відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки засобів вимірювальної техніки покладається на позивача та проводиться за рахунок тарифів водопостачання. Оскільки позивач не провів повірку лічильника відповідача, останньому нараховувалась заборгованість не за показниками лічильника, а за нормами споживання, тому такі розрахунки є невірними.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем КП «Дніпроводоканал» та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 встановились фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року про розподіл плати за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», абоненту ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 у зв`язку з наданням послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , з 27 березня 1990 року (а.с.24). Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за вказаною адресою з 05 грудня 2006 року (а.с.23).

Згідно з актом допуску в експлуатацію квартирного лічильника холодної води за адресою: АДРЕСА_1 , лічильник допускається в експлуатацію з 03 червня 2010 року по 04 січня 2014 року (а.с.56).

З матеріалів справи вбачається, що за показниками лічильника позивач нараховував плату в період з 03 червня 2010 року по квітень 2014 року, а з квітня 2014 року плата нараховується за кількістю зареєстрованих мешканців відповідно до діючих норм та тарифів.

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаною адресою за період з 2000 року по 31 жовтня 2021 року є заборгованість в розмірі 34 472,41 грн, за вказаний період послуги з водопостачання та водовідведення жодного разу не сплачувалися (а.с.7-9).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушують зобов`язання з оплати наданих послуг з водопостачання та водовідведення, послуги фактично споживали, їх оплату не здійснювали, розрахунок позивача не спростували, контррозрахунок не надали, а тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості, яка виникла за період з 01 січня 2019 року по 31 жовтня 2021 року, в розмірі 15 576,01 грн, а також 3 % річних в розмірі 467,28 грн та інфляційних втрат в розмірі 5 471,65 грн, які нараховані в зазначений вище період.

З урахуванням пропуску строку позовної давності щодо частини вимог, суд відмовив у задоволенні позовних вимог, які визнані судом обґрунтованими, за період з 01 січня 2001 року по 29 грудня 2018 року.

Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11 лютого 1998 року № 113/98-ВР (в редакції, чинній на час прийняття в експлуатацію приладу обліку холодної води, встановленого у квартирі позивача 2010 рік) засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці через міжповіркові інтервали, порядок встановлення яких визначається нормативно-правовим актом центрального органу виконавчої влади у сфері метрології. Підприємства, організації та фiзичнi особи зобов`язані своєчасно (з урахуванням установлених мiжповiрочних iнтервалiв) подавати засоби вимірювальної технiки на повiрку. Порядок подання фізичними особами, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, власниками засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань якими використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду) на періодичну повірку цих засобів та оплати за роботи, пов`язані з повіркою, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) зазначених засобів вимірювальної техніки здійснюються за рахунок підприємств і організацій, які надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання.

Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила).

Пунктом 9 Правил, передбачено, що квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця. Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 16 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку (пункт 10 зазначених Правил).

У пункті 16 Правил зазначено про право споживача проводити позачергову повірку за власні кошти квартирних засобів обліку у разі виникнення в нього сумнівів щодо правильності їх показань, про що він інформує виконавця. Якщо виявлена у показаннях помилка виходить за межі, передбачені у паспорті квартирного засобу обліку, виконавець повинен здійснити перерахунок плати за споживання води та/або теплової енергії з дня останньої повірки або встановлення засобу обліку, якщо його повірка не проводилась, шляхом зменшення плати на відсоток, який перевищує встановлені межі точності для цього типу засобу обліку, до моменту виявлення помилки.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України Про житлово-комунальні послуги від 24 червня 2004 року (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що у разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Згідно з абзацом першим пункту 24 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги, витрати з проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води та теплової енергії, у тому числі їх демонтажу, транспортування та монтажу після повірки, визначаються відповідно до укладених договорів між виконавцем та субпідрядником, який виконує зазначені послуги, з розрахунку на один квартирний засіб обліку води та теплової енергії і нараховуються щомісяця споживачеві у складі послуги залежно від кількості таких засобів обліку шляхом додавання плати за проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води та теплової енергії, у тому числі їх демонтажу, транспортування та монтажу після повірки, до загальної вартості послуг.

Пунктами 9, 30, 32 Правил передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства.

Проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води, що були власністю фізичних осіб результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиту для побутових потреб воду повинні були здійснюватись за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з водопостачання.

За змістом пункту 10 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 16 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

У справі встановлено, відповідач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , з 27 березня 1990 року (а.с.24), а відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою з 05 грудня 2006 року (а.с.23).

Відповідачі є споживачами послуг КП Дніпроводоканал за особовим рахунком № НОМЕР_1 за вказаною адресою (а.с.72).

Згідно з актом допуску в експлуатацію квартирного лічильника холодної води за адресою: АДРЕСА_1 , лічильник допускається в експлуатацію з 03 червня 2010 року по 04 січня 2014 року (а.с.56).

З матеріалів справи вбачається, що за показниками лічильника позивач нараховував плату в період з 03 червня 2010 року по квітень 2014 року, а з квітня 2014 року плата нараховується за кількістю зареєстрованих мешканців відповідно до діючих норм та тарифів.

Слід зазначити, станом на 2014 рік повірка квартирних засобів обліку водопостачання була обов`язком виконавця та мала бути проведена за його рахунок.

Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається.

Відтак перекладення обов`язку по повірці квартирних засобів обліку позивачем на відповідачів є помилковим, а нарахування плати за нормативами споживання неправомірним.

Згідно з частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Встановлено та не заперечувалося сторонами, що суб`єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення до квартири відповідачів, є КП Дніпроводоканал, тому саме це комунальне підприємство було виконавцем послуг з водопостачання та водовідведення, до складу тарифів якого включено послугу з періодичної повірки квартирних приладів обліку води.

З урахуванням вищенаведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, виконавцем яких є КП Дніпроводоканал, тому саме позивач несе відповідальність за своєчасну повірку засобу обліку води, встановленого у квартирі позивача, його обслуговування і ремонт, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки. Включення до тарифів плати за повірку приладів обліку води, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки не залежить від дій відповідача, оскільки стосується правових взаємовідносин КП Дніпроводоканал як виконавця послуг та органів державної влади і місцевого самоврядування, а відповідачі мають право на безоплатну повірку, обслуговування і ремонт засобу обліку води.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 зробив висновок про те, що підприємства, які надають послуги з водопостачання повинні забезпечити виконання робіт з періодичної повірки, обслуговування та ремонту квартирних засобів обліку води за рахунок включення цих робіт до тарифу на водопостачання.

Посилання представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що правомірність позиції КП Дніпроводоканал не суперечить правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-60цс15, не заслуговують на увагу, оскільки за обставинами справи, яку переглядав Верховний Суд України, споживач здійснив повірку лічильника води за власні кошти і просив стягнути їх з відповідача, який не був виконавцем послуг з періодичної повірки квартирних приладів обліку води, а тому не повинен нести відповідальність з відшкодування понесених споживачем витрат на вказані цілі. Тобто у справі, яку переглядав Верховний Суд України, та у цій справі встановлені різні фактичні обставини.

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача щодо правильності нарахування за спожиті послуги у спірний період за встановленими нормативами, оскільки вони суперечать пункту 10 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, відповідно до якого справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом 5 пункту 16 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. У разі виникнення сумнівів щодо правильності показань квартирних засобів обліку споживач в установленому порядку може проводити їх позачергову повірку за власні кошти, про що інформує виконавця.

Позивачем не надано суду доказів про несправність засобу обліку води, який встановлений в квартирі відповідачів, з огляду на що нарахування плати за послуги з централізованого водопостачання за нормами споживання здійснене в порушення вимог вищенаведеного законодавства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дав належної оцінки усім наявним у справі доказам та фактичним обставинам справи, не встановив, що виконавцем послуги є КП Дніпроводоканал, в обов`язки яких входило контролювати міжповіркові інтервали і забезпечувати проведення повірки установленого в квартирі відповідачів лічильника води.

При тому, що непроведення виконавцем періодичної повірки засобу обліку води не є підставою для неврахування його показників, так як забезпечення проведення повірки є обов`язком виконавця послуг і невиконання ним такого обов`язку не повинно мати негативних наслідків для споживача, суд безпідставно визнав правильним нарахування позивачем боргу за спожиті відповідачами послуги з водопостачання та водовідведення за встановленими тарифами та діючими нормативами споживання.

Оскільки заборгованість за постачання холодної води і водовідведення в розмірі 34 472,41 грн виникла у відповідачів у зв`язку з нарахуванням оплати за послуги згідно з діючими нормативами споживання, а не за показаннями засобу обліку води, що суперечить пункту 10 Правил № 630, позовні вимоги КП Дніпроводоканал є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог КП Дніпроводоканал до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі відмови у позові покладаються на позивача.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача КП Дніпроводоканал на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 405,00 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Проте, відповідачем ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів понесення нею саме витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, а тому такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення відмовити.

Змінити розподіл судових витрат, які покласти на позивача.

Стягнути з Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 405,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2023 року.

Судді: