Справа № 357/1662/23
Провадження № 2/357/1039/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом, в якому просить суд визнати спільним сумісним майном подружжя житловий будинок, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 та визнати за ним у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

І. Позиція сторін у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 10.08.2016 року по 11.02.2022 року, спільними зусиллями та за рахунок спільних коштів придбали садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу садового будинку від 26.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Н.І., було зареєстровано на відповідача, за згодою її чоловіка ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що відповідач без відома та попередження 02.12.2022р. зняла його з реєстрації в спільному будинку, де він був зареєстрований з 30.05.2019 року. Позивач посилається на ст. 61,70 СК України та зазначає, що він своїми зусиллями і коштами приймав безпосередню участь у купівлі спірного житлового будинку, проводив ремонтні роботи, меблював, покращував житло, яке було придбано для сім`ї, а тому даний будинок є спільним сумісним майном подружжя, що є підставою для визнання за позивачем, у порядку поділу майна, право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Заперечуючи позов, відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що спірне майно було придбано за кошти, які належали їй особисто. Відповідач вказує, що вона позичила у свого родича і хрещеного ОСОБА_3 кошти на придбання нерухомості, згідно договору позики від 25.12.2017 року. До придбання нерухомого майна та проведення у ньому ремонтних робіт було долучено кошти батька відповідача ОСОБА_4 , який з цією метою здійснив продаж авто, а також ОСОБА_4 , будучи фізичною особою-підприємцем, усіляко допомагав дочці з ремонтом будинку за рахунок власних грошових коштів. Згідно відомостей реєстру речових прав на нерухоме майно єдиним власником спірного будинку є ОСОБА_2 . Відповідач зазначає, що нею, як єдиним власником майна, було здійснено переведення та реєстрацію дачного будинку у житловий будинок, як такий, що відповідає державним будівельним нормам, згідно звіту про проведення технічного огляду садового будинку. Відповідач заперечує твердження позивача щодо його участі у придбанні будинку, оскільки доказів наявності у позивача коштів на придбання спірного майна та здійснення поліпшень такого майна, позивачем до матеріалів справи не долучено.

У відповіді на відзив представник позивача вказала, що долучений до матеріалів справи договір позики, виготовлений шляхом набору друкованого тексту, бланк якого був виготовлений 25.12.2017 року, після чого в надрукований бланк вносилась інформація, та міститься підпис ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проте відсутня дата підписання такого договору, що не доводить підписання договору саме 25.12.2017 року, як і отримання вказаних у договорі коштів. Сторона позивача вважає, що вказаний договір не укладався 25.12.2017 року, оскільки про його існування позивачу не було відомо, хоча на той період часу між подружжям не було таємниць та все обговорювалось та вирішувалось разом. Окрім того зазначила, що позивач разом зі своїм батьком, виконуючи ремонтні роботи у садовому будинку, брали кредитні кошти для ремонту та закупівлі будівельних матеріалів, меблів та електротехніки, а також позивач був офіційно працевлаштований у ПАТ «Білоцерківський автобусний парк» з 06.11.2014 по 09.08.2018 року. Представник позивача зауважує, щодо наданого відповідачем листа Сервісного центру, стосовно продажу автомобіля ОСОБА_4 , в якому не зазначено дати продажу транспортного засобу, що не доводить отримання ОСОБА_4 грошових коштів до 26.12.2017 року. А також зазначила, що відсутнє підтвердження використання коштів отриманих згідно договору позики та продажу автомобіля, саме для купівлі садового будинку. Сторона позивача стверджує, що відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу садового будинку від 26.12.2017 року діяла в інтересах сім`ї за згодою чоловіка.

В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача ОСОБА_5 зазначила, що твердження сторони позивача щодо неукладення договору позики є припущеннями представника позивача та не підтверджуються жодним доказом, не спростовують факт укладення цьго договору позики від 25.12.2017 року, водночас у п. 1.4. вказаного договору зазначено, що позика надається для придбання нерухомості. Договір позики не визнано недійсним, не оскаржується та не був оскаржений, договір укладений з дотриманням письмової форми відповідно до вимог ЦК України.

Представник відповідача, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, зазначає, що особистою приватною власністю дружини є майно набуте нею за кошти які належали їй особисто, а позивач не мав достатнього рівня доходу для придбання такого майна.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою судді від 14.02.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків. (том 1, а.с. 26-27)

17.02.2023 року позивач подав уточнену позовну заяву та звіт про оцінку житлового будинку, клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору. (том 1, а.с. 29-55, 56)

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 21.03.2023 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі в загальному порядку, призначив справу до підготовчого засідання. (том 1, а.с.61-62)

24.04.2023 року в підготовчому засіданні ОСОБА_1 просив розглянути клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору.

Ухвалою суду від 24.04.2023 року повернуто ОСОБА_1 надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 2424 грн.80 коп., сплаченого 13.02.2023 року згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» № 0.0..1. (том 1, а.с. 67-68)

26.04.2023 року ОСОБА_2 особисто під розписку отримала копію позовної заяви з додатками. (том 1, а.с. 72)

15.05.2023 року відповідач ОСОБА_6 подала відзив на позовну заяву з додатками. (том 1, а.с. 73-96)

29.06.2023 року представник відповідача ОСОБА_5 подала клопотання про відкладення розгляду справи, заяву про виклик свідків, клопотання про витребування доказів. (том 1, а.с.108-110, 111-112,113-115)

29.06.2023 року представник позивача ОСОБА_7 подала заяву про виклик свідків, відповідь на відзив, клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів (том 1, а.с. 116,117-119, 120-132)

Ухвалою суду від 29.06.2023 року, занесеною до протоколу судового засіданні, задоволено клопотання сторони позивача про приєднання до матеріалів справи доказів, допит свідків, задоволено клопотання сторони відповідача про допит свідків, частково задоволено клопотання про витребування доказів. (том 1, а.с. 133-136)

25.07.2023 року від АТ «Райффайзен Банк» на адресу суду надійшла витребувана інформація згідно ухвали суду від 29.06.2023 року. (том 1, а.с. 147-148)

26.07.2023 року від АТ «Державний ощадний банк України» надійшла витребувана інформація. (том 1, а.с. 150)

27.07.2023 року представник відповідача Коломієць Т.О. на електронну адресу суду направила клопотання про виклик свідка ОСОБА_8 (том 1, а.с. 152-154)

Ухвалою суду від 27.07.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотанні сторони відповідача про допит свідка ОСОБА_8 (том 1, а.с. 158-160)

28.07.2023 року на електронну адресу суду від АТ «Укрексімбанк» надійшла відповідь на ухвалу суду від 29.06.2023 року. (том 1, а.с. 163-164)

31.07.2023 року на адресу суду від АТ «Сенс Банк» надійшла відповідь на ухвалу суду від 29.06.2023 року. (том 1, а.с. 167)

07.08.2023 року на адресу суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшла витребувана інформація. (том 1, а.с. 169-170)

07.08.2023 року на адресу суду від АТ «Універсалбанк» надійшла відповідь на ухвалу суду від 29.06.2023 року та виписка по рахунку. (том 1, а.с. 173-261)

11.08.2023 року на адресу суду від ГУ ДПС України надійшли відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи. (том 2, а.с. 7-8)

01.09.2023 року від представника відповідача ОСОБА_5 на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання. (том 2, а.с. 20-21)

Ухвалою суду від 01.09.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про приєднання доказів до матеріалів справи від 29.06.2023 року.

Ухвалою суду від 01.09.2023 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті (том 2, а.с. 30-32)

01.09.2023 року на адресу суду від ГУ ПФУ у Київській області надійшли витребувані документи, згідно ухвали суду від 29.06.2023 року. (том 2, а.с. 37-42)

14.09.2023 року представник відповідача ОСОБА_5 подала заперечення на відзив на позовну заяву, заперечення на клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів. (том 2, а.с. 44-50,51-52)

Ухвалою суду від 14.09.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання сторони позивача про приєднання доказів до справи.

09.10.2023 року відповідач ОСОБА_2 подала заяву про відвід судді Ярмоли О.Я. (том 2, а.с. 65-68)

Ухвалою судді Ярмоли О.Я. від 10.10.2023 року визнано подану відповідачем заяву про відвід судді необґрунтованою. ( том 2, а.с. 69-70)

Ухвалою судді Бебешка М.М. від 11.10.2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Ярмоли О.Я. (том 2, а.с. 71)

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Солодовнікова О.В. підтримали позов, суду пояснили, що подружжя ОСОБА_9 , після одруження, за бажанням відповідача жили разом в квартирі її батьків. Позивач постійно працював та повністю забезпечував сім`ю, а відповідач за період шлюбу, жодного дня не працювала. Після розлучення, ОСОБА_1 сплачує аліменти на утримання сина та додатково допомагав матеріально, зустрічався з сином, але останнім часом відповідач забороняє спілкуватися з дитиною, та налаштовує сина проти батька. В період перебування в шлюбі сторони спільними зусиллями та за рахунок спільних коштів купили садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який було оформлено на ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору купівлі - продажу садового будинку від 26.12.2017 року. Майно, придбане подружжям у шлюбі за спільні кошти, зазвичай оформляється на когось одного з подружжя, як і в даному випадку. Після розірвання шлюбу, відповідач без попередження, зняла ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в їхньому помешканні та заперечує майнове право позивача. Позивач, постійно працював водієм у Білоцерківському автобусному парку на автобусних маршрутах та не завжди отримані кошти проходили через банківські установи, також позивач у вільний від основної роботи час, додатково працював на інших роботах і таксував, заробляв кошти для сім`ї.

Сторона позивача зазначає, що ремонтними роботами у будинку займався позивач, закупляв будівельні матеріали, винаймав будівельних майстрів, купував техніку та мебель, брав кредитні кошти на закупівлю будівельних матеріалів та електричної кухонної техніки. 10.08.2018 року був оформлений кредит на його покійного батька - ОСОБА_10 , хоча кошти за цим кредитом сплачувалися самим позивачем. Потім він ще брав кредитні кошти для ремонту спільного будинку, та неодноразово позичав гроші у свого брата і друзів.

Відповідач та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали позицію, що викладена у відзиві на позов. Відповідач ствердила, що особисто позичила гроші у хрещеного ОСОБА_3 для придбання будинку, при цьому, нічого про позику не повідомляла чоловіку. На даний час позика не повернута. При укладенні договору купівлі-продажу спірного будинку в нотаріальній конторі був присутнім її чоловік та його згода на придбання цього будинку була формальною. Відповідач з допомогою свого батька проводила ремонтні роботи в будинку, та самостійно перевела садовий будинок у жилий будинок. Відповідач стверджує, що власним коштом придбала будинок в СТ «Городок Хуторок», а тому цей будинок є її особистою власністю і не може бути спільним сумісним майном подружжя.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.08.2016 року по 11.02.2022 року, наведене підтверджується матеріалами справи. (том 1, а.с. 10)

Встановлено, що 26.12.2017 року «Продавець» ОСОБА_11 і «Покупець» ОСОБА_2 , яка діє за згодою чоловіка ОСОБА_1 , уклали договір купівлі-продажу садового будинку, згідно якого ОСОБА_2 купила садовий будинок АДРЕСА_1 . (том 1, а.с. 84-85)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що власником садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зазначена ОСОБА_2 . (том 1, а.с. 86)

З рішення Фурсівської сільської ради № 27 від 11.09.2019 року, вбачається, що садовий будинок, загальною площею 27,80 кв.метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності, було переведено у жилий будинок, як такий, що відповідає державним будівельним нормам, згідно звіту про проведення технічного огляду садового будинку, виданий ФОП ОСОБА_12 . Зобов`язано ОСОБА_2 внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному чинним законодавством. (том 1, а.с. 93)

Крім цього, стороною відповідача до матеріалів справи було долучено копію договору позики від 25.12.2017 року, згідно якого ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 55 000,00 грн. на умовах поворотної фінансової допомоги, а Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві зазначену суму грошових коштів, в обумовлений договором строк. Позичальник використовує надані грошові кошти на поповнення оборотних коштів. Позика надається для придбання нерухомості. (том 1, а.с. 87-88)

А також, в підтвердження своєї позиції, сторона відповідача долучила до матеріалів справи копію листа від 04.05.2023 року № 31/10/3242-К70 Територіального сервісного центру МВС № 3242, з якого вбачається, що ОСОБА_13 було продано транспортний засіб MERCEDES-BENZ 312, 1998 року випуску, вартістю 10 000,00 грн. (том 1, а.с. 91)

За клопотанням представника відповідача було витребувано з банківських установ інформацію про відкриті банківські рахунки на ім`я позивача в АТ «Приватбанк» та «Універсал Банк», довідку про дохід з ПФУ, довідку з ГУ ДПС (Том 1 а.с. 173-261, Том 2, а.с. 7-8, 14-15, 39-42).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч.1 ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

А за ч.2 цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18).

За ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , суду підтвердили, що сторони в шлюбі, для спільного проживання придбали будинок в садовому товаристві. Де і проживали разом. Свідок ОСОБА_14 ствердив, що батьки позивача і відповідача допомагали подружжю ОСОБА_9 . Сторони довго робили ремонт, облаштовували помешкання, свідок особисто допомагав їм, разом з позивачем їздили купувати все по електриці для будинку та інші будматеріали. Відповідач не працювала, щороку сторони їздили відпочивати, позивач заробляв кошти і на відпочинок і на ремонт. Позивач економив, деякі роботи робив сам, щоб не наймати працівників. Свідок ОСОБА_15 суду ствердив, що виготовляв кухонні меблі в будинок подружжю ОСОБА_9 . Дизайн меблів створив брат позивача, а свідок виготовив меблі по його кресленням, розраховувався за роботу позивач.

Свідок ОСОБА_4 , який приходиться батьком відповідача, суду ствердив, що у сторін не було власних коштів, а тому свідок допомагав їм коштами і звернувся до свого брата ОСОБА_3 з проханням позичити кошти в сумі 55 000 грн. для доньки на придбання будинку. Свідок допомагав робити ремонт в будинку де мешкали сторони. Свідку нічого не відомо про майновий стан позивача, за все платила відповідач коштами, що отримувала на дитину.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 , яка приходиться відповідачу мамою, суду повідомила, що ОСОБА_3 позичив доньці кошти і вона придбала будинок в садовому товаристві. Свідку не відомо, чи допомагали батьки позивача облаштовувати помешкання для дітей. Свідок з чоловіком брали в кредит побутову техніку для доньки, позивач нічого не робив в будинку. Дідусь відповідача допоміг онучці, дав гроші 3200 грн. ОСОБА_17 позичала гроші в родичів на ремонт будинку. Бувший зять заробляв кошти на потреби сім`ї, а все в будинок купувала донька і її батьки. Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні ствердив, що в 2017 році батько відповідача попросив позичити кошти для його доньки. Свідок позичив своїй племінниці, тобто відповідачу 55 000 грн., наразі борг частково повернуто 5000 грн. Свідок не наполягав, але відповідач написала розписку. Племінниця повідомляла, що позичає гроші на придбання будинку.

Суд критично оцінює позицію відповідача щодо існування у ОСОБА_2 права особистої приватної власності на спірний будинок. Показами свідків, як сторони позивача, так і сторони відповідача, підтверджено факт набуття даного будинку в період шлюбу подружжя, а також, сторони зареєстрували своє місце проживання в цьому будинку, спільно проживали певний період.

Договір позики за яким відповідач позичила кошти у свого родича ОСОБА_3 не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання чоловіком згоди на укладення такого договору позики як і доказів про те, що він знав про існування цього договору та про придбання спірного будинку за одержані в борг за договором позики грошові кошти, не надано. Крім того, відповідач в судовому засіданні підтвердила, що не повідомляла позивачу про позику до моменту його звернення в суд з даним позовом.

Також, суд оцінює критично позицію відповідача, що під час посвідчення нотаріусом 26.12.2017р. договору купівлі-продажу спірного будинку, згода її чоловіка була формальною, оскільки відповідач суду пояснила, що не оскаржувала даний договір, та вважає його чинним, правомірним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Слід критично віднестися до позиції відповідача, стосовно того, що ОСОБА_2 перебуваючи разом з чоловіком в нотаріальній конторі де укладався договір купівлі-продажу будинку для спільного проживання та, отримуючи згоду свого чоловіка на придбання цього майна, ОСОБА_2 , розрахувалася за будинок позиченими коштами, не пояснивши природу їх походження.

Згідно правової позиції Верховного Суду, що викладена в постанові ВС від 10 05.2023 року, справа № 215/1191/17, зазначено, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Верховний Суд звертає увагу, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20), де зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на будинок, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що спірне майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Такий висновок суду, також повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), та в постанові ВС від 12.02.2020р. по справі № 725/1776/18(провадження № 61-7911св19).

При цьому, слід зазначити, що набутий у власність сторонами садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 , у лютому 2019 року був переведений рішенням Фурсівської сільської ради у жилий будинок, а отже це один об`єкт нерухомості (реєстраційний номер 204).

Таким чином, оцінюючи подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення та за позивачем слід визнати право власності на 1 / 2 частину будинку розташованого за адресою : АДРЕСА_1 . Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно положень ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з суми сплаченого судового збору за подачу до суду позовної заяви в сумі 2083,98 грн. (Том1 а.с.20, 56, 61).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 78, 81, 141, 258- 265, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати житловий будинок, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по справі в сумі 2083 грн. 98 коп. (дві тисячі вісімдесят три гривні дев`яносто вісім копійок).

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 23.10.2023 року

Суддя О. Я. Ярмола