КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №752/8111/22 Головуючий у 1 інстанції: Машкевич К.В.

Провадження №22-ц/824/11904/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

10 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 01 червня 2021 року позивач надав відповідачу позику у сумі 8 885 доларів США строком повернення до 30 липня 2021 року, що підтверджується договором позики від 1 червня 2021 року та розпискою (т.1 а.с.7-9). За умовами розписки сторонами було встановлено штраф у розмірі 30 % від суми позики у разі невчасного повернення коштів.

Позивач просив суд стягнути суму боргу, штраф індекс інфляції та проценти за користування позикою.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позиви від 01.06.2021 року в сумі 8885 доларів США, штраф у розмірі 30% в сумі 73222,00 грн. та 3% річних в сумі 151,90 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору суму судового збору за подачу позову до суду 3375,96 грн., 496,20 грн. за подачу позову про забезпечення позову, 300,00 грн. витрат на оплату послуг нотаріуса за отримання виписки з реєстру речових прав та 58 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 20 червня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року в частині стягнення штрафу у розмірі 30% в сумі 73222 грн та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково не врахував, що Законом України "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19)" у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів на всій території України, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Вказує, на те що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки незаконно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення справи до розгляду у судовому засіданні, адже ціна позову перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відзиву подано не було.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг кошти у розмірі 8885 доларів США, що еквівалентно станом на 01.06.2021 року 244 075,00 грн.

За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався повернути отриману ним позику до 30.07.2021 року.

Позивач свої зобов`язання за договором позики від 01.06.2021 року виконав у повному обсязі передавши відповідачу грошові кошти в сумі 8885 доларів США, що еквівалентно станом на 01.06.2021 року 244075,00 грн., що підтверджується розпискою від 01.06.2021 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договорами позики не виконав, суми позики у строк встановлений договорами позики від 01.06.2021 року не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції з урахуванням не виконання відповідачем умов договору позики, стягнув з нього суму боргу, 3 % річних та штраф у розмірі 30 % від суми боргу.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Задовольняючи позов в частині стягнення штрафу суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до п. 4.3 договору позики від 01.06.2021 року якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця крім суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення боргу, також штраф у розмірі 30% від суми позики.

Відповідно до п. 15 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про стягнення суми штрафу у розмірі 30 % от суми позики.

Колегія суддів встановила, що Постановою КМУ від 9 грудня 2020 р. N 1236 було встановлено карантин та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Законом України "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України від 16 червня 2020 року № 691-IX було внесено зміни у п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України згідно з яким встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилково висновку про задоволення позову у цій частині

Оскільки рішення суду оскаржується тільки в певній частині, то підстав для перегляду рішення суду у повному обсязі не має.

Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення штрафу у розмірі 30 % від суми позики з відмовою у задоволені позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року в частині стягнення штрафу у розмірі 30% в сумі 73222,00 (сімдесят три тисячі двісті двадцять дві) грн скасувати та відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 13 жовтня 2023 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Л.П. Сушко

В.І. Олійник