Номер провадження: 22-ц/813/6166/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/10438/18

Провадження номер: 22-ц/813/6166/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зєйналової А.Ф.к.,

учасники справи:

- позивачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_3 , 2) Моторне (транспортне) страхове бюро України,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та адвоката Любчика Олега Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_3 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І.В. 01 березня 2023 року, повний текст рішення складений 06 березня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з вищезазначеним уточненим 28 серпня 2020 року позовом, в якому остаточно просять: 1) стягнути з відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь позивачки - ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у сумі 100 000,00 грн.; 2) стягнути з відповідача - ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 169 393,40 грн.; 3) стягнути з відповідача - ОСОБА_3 на користь позивачки - ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.; 4) стягнути з відповідача - ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.. Також позивачі просять стягнути з відповідачів судові витрати.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовують позовні вимоги тим, що 31 липня 2017 р. о 09 год. 40 хв. ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки "Форд-Сієра", державний номер НОМЕР_1 , по вул. Ак. Заболотного в с. Ліски Лиманського району Одеської області допустив зіткнення із транспортним засобом "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , який належить і зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який зупинився для виконання маневру - повороту вліво і з`їзду з проїзної частини. У результаті чого автомобіль відкинуло вперед-вбік і відбулося зіткнення автомобіля "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , із автомобілем "Тойота-Авенсіс", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 ..

Власником автомобіля марки «Форд - Сієра», державний номер НОМЕР_1 , є - ОСОБА_5 , який є дідусем відповідача ОСОБА_3 .

В результаті цього порушення відбулося зіткнення даних автомобілів, внаслідок якого транспортний засіб позивачів марки - "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження, а позивач ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження. В результаті скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачам були завдані матеріальні збитки і спричинена моральна шкода.

Лиманським ВП Доброславського ВП ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001390 від 01.08.2017, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

22.09.2017 р. позивачі звернулися із заявою до суб`єкта підприємницької діяльності судового експерта Міністерства Юстиції України Федотова Федора Васильовича щодо проведення експертного авто-товарознавчого дослідження з метою визначення ринкової вартості КТЗ, вартості матеріальних збитків, нанесених автомобілю "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , пошкодженому внаслідок ДТП.

10.10.2017 р. суб`єктом підприємницької діяльності судовим експертом Міністерства Юстиції України Федотовим Федором Васильовичем, у присутності позивача ОСОБА_2 , складено висновок експерта № 6034 щодо розміру матеріальних збитків внаслідок пошкодження транспортного засобу "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до висновку експерта №6036 з оцінки вартості матеріальних збитків, проведеного суб`єктом підприємницької діяльності судовим експертом Міністерства Юстиції України Федотовим Федором Васильовичем, на підставі заяви від 22 вересня 2017 р., яке надійшло від ОСОБА_2 , зроблені наступні висновки:

- на підставі виконаних досліджень зроблено висновок, що вартість матеріальних збитків, заподіяних власникові автомобіля «Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди станом на дату оцінки складає 267 731 (двісті шістдесят сім тисяч сімсот тридцять одна) грн.;

- вартість проведення експертизи становить - 1 600 (одна тисяча шістсот) грн., що підтверджується копією рахунку № 133/17 від 22 вересня 2017 р.;

- оплата за запрошення відповідача на експертизу (вартість послуг пошти) становить 62,40 грн..

Загальна сума збитків становить 269 393,40 грн. = 267 731 грн. + 1 600 грн. + 62,40 грн..

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 не була застрахована, у зв`язку з чим, як на думку позивачів, обов`язок по сплаті страхового відшкодування покладається на МТСБУ.

Відповідно правової позиції Верховного Суду, як на думку позивачів, МТСБУ повинно здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі - 100 000 грн. (сто тисяч гривень) позивачу ОСОБА_1 як власнику автомобіля марки «Тойота-Ауріс», державний номер НОМЕР_2 , який належить і зареєстрований на її ім`я.

Таким чином, загальна сума матеріальних збитків повинна бути розподілена між відповідачами, з яких: - 100 000 грн. (сто тисяч грн.) - повинно сплатити МТСБУ; - залишок у сумі 269 393.4 грн. - 100000 грн. =169393, 40 грн. (сто шістдесят дев`ять тисяч триста дев`яносто три грн. сорок коп.) повинен сплатити ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Тому позивачі просять стягнути з відповідача ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі - по 50000 грн. кожному (Т. 1, а. с. 1 - 5, Т. 2, а. с. 56 -62).

Позиція сторін в суді першої інстанції

МТСБУ у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог до МТСБУ, оскільки автомобіль марки «Тойота-Ауріс», державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 на дату ДТП, не відповідав вимогам пункту 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме - не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Тому і підстав на здійснення регламентної виплати з фонду захисту потерпілих не має.

Крім того, позивач не подав з 31.07.2017 року до МТСБУ ані повідомлення про ДТП, ані заяви про виплату страхового відшкодування, тим самим позбавив останнього здійснити розгляд даної події, отримати необхідні відомості та встановити наявність чи відсутність ознак страхового випадку (Т. 1, а. с. 91 - 92).

Короткий зміст рішення суду, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди, що завдана в результаті вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 169 393,40 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди, що завдана в результаті вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 13 000,00 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму моральної шкоди, що завдана в результаті вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 15 000 грн..

В частині позовних вимог до Моторого (транспортного) страхового бюро України відмовлено в задоволенні у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави, судовий збір у розмірі 1 973,93 грн..

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки транспортний засіб марки «ТойотаАуріс», державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 на момент настання ДТП, не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, тому підстав для стягнення з МТСБУ України страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн. на користь ОСОБА_1 не має.

Суд прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_3 матеріального збитку в сумі 169 393,40 грн. на користь власника транспортного засобу - ОСОБА_1 ..

Приймаючи до уваги посилання позивачів на спричинення їм моральної шкоди, враховуючи те, що у зв`язку із протиправними діями відповідача ОСОБА_3 позивачу - ОСОБА_2 довелося докладати значних зусиль для відновлення свого здоров`я, позивачу ОСОБА_1 довелось відновлювати пошкоджений автомобіль, що стало причиною моральних страждань, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування такої моральної шкоди та задовольнив позовні вимоги в цій частині позову частково, шляхом стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. на користь позивача - ОСОБА_2 та 13 000 грн. на користь позивачки - ОСОБА_1 (Т. 2, а. с. 182 - 188).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та його представник - адвокат Любчик О.М. просять скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянти вказують на те, що: 1) судом не було враховано всіх обставин справи, а саме - судом не було досліджено всіх обставин, які спричинили ДТП. Вина відповідача належними засобами доказування не встановлена; 2) висновок експерта не може бути взятий до уваги, оскільки у ньому не міститься посилання, що останній виготовлений для подання до суду та судового експерта попереджено про кримінальну відповідальність (Т. 2, а. с. 191 - 194).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.05.2023 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника адвоката Любчика О.М. на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року залишено без руху (Т. 2, а. с. 206 - 206 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом було подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та його представника - адвоката Любчика О.М. на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року (Т. 2, а. с. 212 - 212 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.05.2023 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 215).

27.09.2023 року від адвоката Ворсуляка О.В., діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката та не отриманням копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Посилання адвоката Ворсуляка О.В., діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на зайнятість в іншому судовому засіданні не може бути підставою для відкладення розгляду справи. Адвокат самостійно має визначитися з пріоритетністю справи його клієнтів. Таким чином, вказані адвокатом причини неявки у судове засідання не є поважними.

Крім того, не надано доказів на підтвердження перебування сторони за межами території України. Вказані обставини не позбавляли сторону звернутись до суду з клопотанням про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Сторони не були позбавлені про звернення до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи.

Також колегія суддів приймає до уваги, що адвокат є представником апелянта, має можливість отримати копію апеляційної скарги у його довірителя.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 та апеляційна скарги його представника - адвоката Любчика О.М. не підлягають задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

31 липня 2017 р. о 09 год. 40 хв. ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки "Форд-Сієра", державний номер НОМЕР_1 , по вул. Ак. Заболотного в с. Ліски Лиманського району Одеської області допустив зіткнення із транспортним засобом "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , який належить і зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який зупинився для виконання маневру - повороту вліво і з`їзду з проїзної частини. У результаті чого автомобіль відкинуло вперед-вбік і відбулося зіткнення автомобіля "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , із автомобілем "Тойота-Авенсіс", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 ..

Власником автомобіля марки «Форд - Сієра», державний номер НОМЕР_1 , є - ОСОБА_5 , який є дідусем відповідача ОСОБА_3 .

В результаті цього порушення відбулося зіткнення даних автомобілів, внаслідок якого транспортний засіб позивачів марки - "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження, а позивач ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження. В результаті скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачам були завдані матеріальні збитки і спричинена моральна шкода.

Лиманським ВП Доброславського ВП ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001390 від 01.08.2017, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

22.09.2017 р. позивачі звернулися із заявою до суб`єкта підприємницької діяльності судового експерта Міністерства Юстиції України Федотова Федора Васильовича щодо проведення експертного авто-товарознавчого дослідження з метою визначення ринкової вартості КТЗ, вартості матеріальних збитків, нанесених автомобілю "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , пошкодженому внаслідок ДТП.

10.10.2017 р. суб`єктом підприємницької діяльності судовим експертом Міністерства Юстиції України Федотовим Федором Васильовичем, у присутності позивача ОСОБА_2 , складено висновок експерта № 6034 щодо розміру матеріальних збитків внаслідок пошкодження транспортного засобу "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до висновку експерта №6036 з оцінки вартості матеріальних збитків, проведеного суб`єктом підприємницької діяльності судовим експертом Міністерства Юстиції України Федотовим Федором Васильовичем, на підставі заяви від 22 вересня 2017 р., яке надійшло від ОСОБА_2 , зроблені наступні висновки:

- на підставі виконаних досліджень зроблено висновок, що вартість матеріальних збитків, заподіяних власникові автомобіля «Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди станом на дату оцінки складає 267 731 (двісті шістдесят сім тисяч сімсот тридцять одна) грн.;

- вартість проведення експертизи становить - 1 600 (одна тисяча шістсот) грн., що підтверджується копією рахунку № 133/17 від 22 вересня 2017 р.;

- оплата за запрошення відповідача на експертизу (вартість послуг пошти) становить 62,40 грн..

Загальна сума збитків становить 269 393,40 грн. = 267 731 грн. + 1 600 грн. + 62,40 грн..

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 не була застрахована.

Відповідно до постанови СВ відділення №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області МВС України від 28.02.2023 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001390 від 01.08.2017, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо посилання апелянта щодо відсутності підстав для покладення на останнього обов`язку з відшкодування шкоди у зв`язку з відсутністю вини.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України вказано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Крім того відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», від 27.03.1992 року № 6, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц).

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 31 липня 2017 р. о 09 год. 40 хв. ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки "Форд-Сієра", державний номер НОМЕР_1 , по вул. Ак. Заболотного в с. Ліски Лиманського району Одеської області допустив зіткнення із транспортним засобом "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , який належить і зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який зупинився для виконання маневру - повороту вліво і з`їзду з проїзної частини. У результаті чого автомобіль відкинуло вперед-вбік і відбулося зіткнення автомобіля "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , із автомобілем "Тойота-Авенсіс", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 ..

Власником автомобіля марки «Форд - Сієра», державний номер НОМЕР_1 , є - ОСОБА_5 , який є дідусем відповідача ОСОБА_3 .

В результаті цього порушення відбулося зіткнення даних автомобілів, внаслідок якого транспортний засіб позивачів марки - "Тойота-Ауріс", державний номер НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження, а позивач ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження. В результаті скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачам були завдані матеріальні збитки і спричинена моральна шкода.

Факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю, яким керувала особа під час ДТП.

Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

Щодо посилання апелянта на те, що постановою СВ відділення №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області МВС України від 28.02.2023 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001390 від 01.08.2017, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

То колегія суддів зазначає, що вказане кримінальне провадження (ч. 1 ст. 286 КК України) стосується завдання тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Однак, відповідачем не було надано належних доказів щодо відсутності його вини у вчиненні ДТП.

Щодо посилання апелянта на те, що наданий позивачами висновок експерта не може бути належним доказом на підтвердження визначення вартості пошкодження транспортного засобу.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України ).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Положення статей 76, 102 113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Щодо доводів апеляційної скарги, що у висновку експертного автотоварознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріальних збитків від 10.10.2017 року № 6034 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що висновок підготовлено для подання до суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом чотирнадцятим пункту 4.14 розділу ІV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня1998 року № 53/5 (далі Інструкція № 53/5), у вступній частині висновку експерта зазначаються: попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

З 15 грудня 2017 року набрали чинності зміни до ЦПК України, зокрема, в частині викладення статті 106 цього Кодексу у редакції, яка визначає можливість складання експертного висновку за зверненням учасника справи.

На час складання висновку експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріальних збитків від 10.10.2017 року № 6034, не передбачала обов`язкового застереження про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 66 ЦПК України в редакції станом на 10.10.2017 року, висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що вказаний наданий позивачами висновок є письмовим доказом для визначення вартості матеріального збитку, а не як висновок судового експерта.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи повідомленим про розгляд справи в судові засідання до суду першої інстанції не прибув, для надання своїх заперечень на позовну заяву. Крім того, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Заперечуючи проти вищевказаного висновку експерта, своїх доказів щодо розміру завданої шкоди не надав.

Відповідно до частин першої третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 192/875/17, провадження № 61-12580ск19, від 15 червня 2022 року у справі № 462/3625/15-ц, провадження № 61-3226св21.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач та його представник не надали апеляційному суду належних, допустимих доказів (іншого висновку експерта тощо) на спростування доказів позивача, а саме щодо визначення вартості матеріального збитку. Будь-яких клопотань, у тому числі про призначення будь-якої експертизи не подали.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Таким чином, вищенаведеними нормами діючого законодавства та встановленими судом першої інстанції обставинами спростовуються доводи відповідача, в тому числі аргументи, викладені у апеляційній скарзі щодо помилкового застосування судом першої інстанції положень ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, які у переважній більшості зводяться до необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення обставин.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодувати вартість майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Позивач просить стягнути вартість фізично знищеного автомобіля, яка дорівнює вартості автомобіля до ДТП у розмірі 267 731 грн. (Т. 1, а. с. 1 - 5, Т.2, а. с. 56 - 62).

При цьому посилається на Висновок експерта №6034 від 10.10.2017 року про те, що вартість відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу (336 887,82 грн.) перевищує ринкову вартість автомобіля на момент ДТП (267 731 грн.) (Т. 1, а. с. 9 - 22).

Ринкова вартість автомобіля після ДТП визначена рівною вартості утилізації.

Складові частини автомобіля, які придатні для альтернативного використання, відсутні.

Таким чином, у зв`язку з тим що автомобіль, яким користувався один з позивачів, визнано фізично знищеним, колегія суддів вважає, що після відшкодування позивачці відповідачем завданої шкоди, залишки пошкодженого автомобіля підлягали би передачі позивачами відповідачеві.

Представник відповідача був освідомлений про знаходження справи у суді першої інстанції, про що свідчать його заяви, клопотання (Т. 1, а. с. 70, 109, Т. 2, а. с. 2, 6, 10). 15.08.2019 року адвокат Любчик О.М. ознайомився з матеріалами справи, отримав копії документів, які містяться в матеріалах справи (Т. 2, а. с. 6). 07.09.2020 року адвокат Любчик О.М. ознайомився з уточненою позовною заявою та її додатками, фотокопії зробив ( Т. 2, а. с. 90).

Разом з тим, відзив на позов з боку відповідача ОСОБА_3 до суду першої інстанції не надійшов. Жодних заяв, клопотань, пропозицій щодо визначення «юридичної долі» залишків пошкодженого автомобіля у суді першої інстанції не було заявлено.

В апеляційній скарзі сторона відповідача, заперечуючи проти рішення суду першої інстанції, також не ставить питання щодо залишків пошкодженого транспортного засобу.

За таких обставин апеляційний суд, виходячи з положень ст. ст. 12, 13, 367 ЦПК України, позбавлений можливості вирішувати питання щодо залишків пошкодженого автомобіля.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та його представника - адвоката Любчика Олега Миколайовича є недоведеними, а тому вони не підлягають задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 та апеляційної скарги його представника - адвоката Любчика Олега Миколайовича відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну скаргу його представника - адвоката Любчика Олега Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе