Справа № 638/7902/23
Провадження № 2/638/4062/23
РІШЕННЯ

іменем України

17.10.2023 Дзержинський районний суд міста Харкова у складі

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Зайченко Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, -

встановив:

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ФОП ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно наказу № 17 від 01 вересня 2021 року його було прийнято на посаду юриста з 01 вересня 2021 року у ФОП ОСОБА_2 .. В той же день, як зазначає позивач ним було розроблено та підписано із роботодавцем трудовий договір, та трудовий контракт, який є не від`ємною частиною трудового договору. Згідно умов трудового контракту, роботодавець мав право звільнити позивача з посади у разі проведення за місцем проживання працівника обшуку, незалежно від процесуального статусу працівника по кримінальному провадженню та незалежно від речей, які були б вилучені під час обшуку. Позивач вказує, що він до 05 листопада 2021 року сумлінно виконував своїх посадові обов`язки та своєчасно отримував заробітну плату. 05 листопада 2021 року співробітники поліції за місцем мешкання позивача провели обшук та вилучили певні документи та гроші, в рамках кримінального провадження № 0000161 від 18 вересня 2020 року, за ч.3 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України. Після того, як відповідачка дізналась про проведення обшуку за місцем проживання позивача, наказом № 22 від 05 листопада 2021 року позивача було звільнено з посади юриста з 05 листопада 2021 року, згідно ст. 36 ч.1 п. 8 КЗУпП, з посиланням на пп6п.18 контракту від 01 вересня 2021 року. Позивач вважає вказане звільнення законним, проте при звільненні відповідачка не врахувала те, що остаточне рішення по кримінальному провадженню на момент звільнення не було ухвалене. При звільненні позивачеві не була повернута трудова книжка та наказ про звільнення, у подальшому вказану документи позивач отримав 07 липня 2023 року.

Ухвалою від 21 липня 2023 року провадження відкрите.

24 липня 2023 року позивач надав додаткові пояснення.

24 липня 2023 року відповідачка звернулась до суду та просила поновити строк ПОЗИВАЧЕВІ для звернення до суду.

03 серпня 2023 року позивач надав додаткові пояснення.

21 серпня 2023 року відповідачка звернулась з відзивом на позовну заяву, просила суд розглядати справу за її відсутності, поновити позивачеві строк для звернення до суду, відмовити у задоволенні позовних вимог.

04 вересня 2023 року позивач надав додаткові пояснення.

12 жовтня 2023 року позивач надав додаткові пояснення.

Сторони у судове засідання не з`явились. Надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 17 від 01 вересня 2021 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду юриста з 01 вересня 2021 року у ФОП ОСОБА_2 . У той же день, позивач розробив та підписав із роботодавцем трудовий договір, та трудовий контракт, який є не від`ємною частиною трудового договору.

Згідно умов трудового контракту, роботодавець мав право звільнити позивача з посади у разі проведення за місцем проживання працівника обшуку, незалежно від процесуального статусу працівника по кримінальному провадженню та незалежно від речей, які були б вилучені під час обшуку.

05 листопада 2021 року співробітники поліції за місцем мешкання позивача провели обшук та вилучили певні документи та гроші, в рамках кримінального провадження № 0000161 від 18 вересня 2020 року, за ч.3 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України. Після того, як відповідачка дізналась про проведення обшуку за місцем проживання позивача, наказом № 22 від 05 листопада 2021 року позивача було звільнено з посади юриста з 05 листопада 2021 року, згідно ст. 36 ч.1 п. 8 КЗУпП, з посиланням на пп.6 п.18 контракту від 01 вересня 2021 року.

На підставі ч.1 п. 8 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового контракту є підстави, передбачені контрактом.

Встановлено, що позивач самостійно розробляв вказаний контракт, йому були відомі зміст та суть вказаного контракту. З приводу його невідповідності вимогам чинного законодавства позивач не звертався.

При таких обставинах суд вважає що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року №9, судам слід звернути увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму ВСУ №9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі", враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Суд, звертає увагу на те, що зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не вбачає в діях відповідача порушень норм трудового законодавства та дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю належними та допустимими доказами.

Окремо суд звертає увагу на те, що у позові позивач зазначає, що позивач цілком законно звільнила його з посади. З огляду на це позов взагалі містить протиріччя у певних твердженнях. Дивна також поведінка відповідача, яка спочатку звертається з заявою, де зазначає про грубе порушення нею норм трудового права за даним позовом, а у подальшому звертається до суду з відзивом, де не визнає себе винною та просить відмовити у задоволенні позову.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує згідно зі статтею 141 ЦПК України. Позивач надав до суду копію пенсійного посвідчення серія НОМЕР_1 та просив звільнити його від сплати судового збору, так як зазначив, що він є інвалідом другої групи. Вивчивши вказане посвідчення, суд встановив, що строк дії посвідчення сплинув 01 грудня 2020 року та на момент звернення ним до суду вже не було дійсне. Підстав звільнити позивача від сплати судового збору не має.

Керуючись ст. 258,259 ЦПК України,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_2 на користь держави суму судового збору у сумі 2147,20 ( дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст документу виготовлений 19 жовтня 2023 року.

Суддя: Т.В. ШТИХ.