Справа № 308/5409/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Бедьо В.І.,

при секретарі судового засідання Шовак А.О.,

представник позивача Логойда В.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в залі суду в м. Ужгород без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч. 2ст. 247 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

До Ужгородського міськрайонного суду звернувся позивач з позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за затримку виконання грошового зобов`язання, а також судові витрати.

В обґрунтування посилається на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.05.2011 у справі № 2-674/11 з відповідача (боржника) на користь позивача було стягнуто заборгованість по договору позики у розмірі 2.209.884 грн. На підставі ст. 82 ЦПК України факт наявності заборгованості, її розмір та прострочення оплати не підлягає повторному доказуванню по спору між тими ж сторонами.

У період з 2013 р. до 2016 р. відповідач, поза рамками виконавчого провадження (готівкою), щорічно погашав частину заборгованості у розмірі 150 грн. (всього 600 грн.). 30.09.2016 Ужгородським МВ ДВС було в чергове відкрито виконавче провадження №52428875 на підставі виконавчого листа від 01.07.2011, але заходи по виконанню результату на день пред`явлення цього позову не дали, залишок заборгованості по позиці (без урахування судових витрат, але з урахуванням раніше внесених 600 грн.) складає 2.209.284 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України у випадку прострочім виконання боржником грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити суму боргу з урахуванням втрат від інфляції та 3% річних, що у даному випадку складає 1.019.584,57 грн. інфляційних втрат (з 02.04.2017 до 31.01.2022 ) та 324.855,54 грн. - 3% річних (з 02.04.2017 до 23.02.2022) (розрахунок додається). 12.03.2023 представником позивача вжито заходи досудового врегулювання спору - надіслано відповідачу лист про сплату заборгованості разом із розрахунком втрат від інфляції та 3% річних у порядку, згодом позивач додатково надіслав відповідачу лист від 31.03.2023 з банківськими реквізитами для сплати заборгованості. Однак станом на день пред`явлення цього позову кошти відповідачем не сплачені, отже в наявності підстави для вирішення спору у судовому порядку.

Заходи забезпечення позову або доказів до подання позовної заяви не вживалися.

Оригінали письмових доказів, зазначених у даному позові, знаходяться у сторін, в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області та органі ДВС. Доказів, які не можуть бути подані з позовною заявою, наразі немає (залежно від змісту відзиву відповідача позивачем можуть бути додатково подані докази по справі).

20 червня 2023 року відповідач ОСОБА_1 , подав відзив на позовну заяву, в якому посилається на строки давності та просить відмовити повністю в позові у зв`язку з безпідставністю та пропуском строків звернення до суду.

Позивач підтверджує, що ним не подано іншого позову до того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов повністю та стягнути судові витрати.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили в позові відмовити.За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження N 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц (провадження N 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.05.2011 у справі № 2-674/11 з відповідача (боржника) на користь позивача було стягнуто заборгованість по договору позики у розмірі 2.209.884 грн. Судовим рішенням від 25.05.2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем та його порушення. Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та після тривалого виконавчого провадження добровільно не виконано .

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Відповідач у своєму відзиві на позов зауважує, що позивачем пропущено строк позовної давності. Однак суд зауважує на те, що законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» були внесені доповнення до Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу, а саме доповнено п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Одночасно суд зважує на ту обставину, що відповідачем не оспорювався вказаний розмір витрат, понесених позивачем, який є співмірним зі складністю даної справи, наданим адвокатом часом та обсягом послуг, відповідає критерію реальності та розумності таких витрат, й всупереч вимог ст.12,13,81, ч.6 ст.137 ЦПК України відповідачем нічим не спростований.

На підставі викладеного, керуючись ст.10,12,19,81,141,258-260,263-265,274-279 ЦПК України, ст.207,509,525,526,530,536,599,626- 638,1048- 1054 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 , код РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 , суму заборгованості за затримку виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 344 440, 11 грн ( один мільйон триста сорок чотири тисячі чотириста сорок грн. 11 коп. :

-1 019 584, 00 грн - інфляційних витрат;

-324 855, 54 3% річних

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 420,00 грн. ( тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя В.І.Бедьо