КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 372/211/22

номер провадження: 22-ц/824/10961/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Гуля В.В., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2023 року у складі судді Висоцької Г.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», перейменованого в подальшому на акціонерне товариство «Сенс-Банк» , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов Владислав Олегович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Київ Морозова Світлана Володимирівна, про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), перейменованого в подальшому на акціонерне товариство «Сенс-Банк» (далі - АТ «Сенс-Банк»), треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов В.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Київ Морозова С.В., про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), перейменованим в подальшому на АТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір №800006751. У подальшому 08 червня 2015 року, 16 липня 2015 року, 26 жовтня 2015 року та 17 листопада 2015 року між сторонами були укладені договори про внесення змін до цього кредитного договору від 29 вересня 2008 року. Позивач зазначав, що відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати йому кредит в сумі 65 000,00 доларів США зі сплатою процентів, неустойки та інших платежів у порядку та в строки, передбачені цим договором. На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором 29 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що 30 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на підставі заяви ПАТ «Альфа-Банк» вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 7845, згідно з яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 800006751 від 29 вересня 2008 року, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 56 537,08 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 8 637,84 доларів США; а всього, у розмірі 65 169,92 доларів США. 08 серпня 2016 року Обухівським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження № 51884936 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа.

Вказував, що постановою Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року задоволено його позов та визнано виконавчий напис від 30 березня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 7845 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованості за кредитним договором № 800006751 від 29 вересня 2008 року у розмірі 65 169,92 доларів CШA, таким, що не підлягає викоанню.

Зазначав, що AT Альфа-Банк» звернулося до Обухівського районного суду Київської області із позовом до нього та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, Проте протягом загального строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України, банком не вчинялося дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначав, що 10 листопада 2021 року відповідач на підставі іпотечного договору зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вважав, що така реєстрація була здійснена із порушенням норм діючого законодавства, оскільки вона була здійснена під час тимчасового мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження, яка була запроваджена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому у приватного нотаріуса, як державного реєстратора, не було правових підстав для державної реєстрації права власності за банком на предмет іпотеки. Крім того, вказував, що іпотечне майно, на яке було здійснено реєстрацію права власності, було набуте до укладання договору іпотеки з відповідачем та, відповідно, придбане не за кошти, які були набуті позивачем за кредитним договором, що унеможливлює виселення іпотекодавців із цього житла.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61485336 від 10 листопада 2021 року 12:58:19, державного реєстратора: приватного нотаріуса Селіверстова В.О., Бучанський районний нотаріальний округ, Київської області - право власності на квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 16), загальною площею 54,7 кв.м, житлова площа 33,4 кв.м. Опис складається з 2 кімнат, адреса: АДРЕСА_2 - акціонерне товариство «Альфа-Банк», , країна реєстрації: Україна;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності/довірчої власності: 44953095 про право власності, дата 06 листопада 2021 року 13:16:32 державного реєстратора приватного нотаріуса Селіверстова В.О., Бучанський районний нотаріальний округ, Київської області, підстава для державної реєстрації: іпотечний договір № 800006751-Й, серія та номер: 23999, виданий 29 вересня 2008 року, видавник Морозова С.В. , пн КМНО; засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання з підтвердженням поштового відправленням та повернення, серія та номер: К/И/УСБ/Б, виданий 03 листопада 2020 року, видавник: AT «Альфа-Банк», засвідчена іпотекодержателем копія повторної письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання з копіями поштових документів про відправлення та повернення, серія та номер: К/И/УСБ/Б, виданий 03 березня 2021 року, видавник: АТ «Альфа- Банк»; довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням, серія та номер: бн, виданий 04 листопада 2021 року, видавник: АТ «Альфа-Банк»; звіт про оцінку предмета іпотеки, серія та номер: бн, виданий 26 серпня 2021, видавник: ТОВ «Незалежна експертна компанія»; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61485336 від 10 листопада 2021 року 12:58:19, державного реєстратора: приватного нотаріуса Селіверстова В.О., Бучанський районний нотаріальний округ, Київської області; форма власності: приватна; розмір частки: 1; власники: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , країна реєстрації: Україна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не оспорює його повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору між ним та банком, а також не оспорює суму заборгованості, визначену банком. Суд першої інстанції зазначив, що в даному випадку набуття банком права власності на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору між сторонами, а не в рамках виконавчого провадження за виконавчим листом, на яке посилається позивач. Крім того, суд дійшов висновку, що на момент прийняття реєстратором оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності мораторій, який визначений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», вже припинив свою дію.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим що, суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 2022 року у справі №372/826/21 у задоволенні позову ПАТ «Альфа-банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки з таким позовом банк звернувся до суду лише 11 березня 2021 року.

Зазначає, що висновок суду про те, що позивачем не оспорюється сума заборгованості, визначена банком, не відповідає обставинам, встановленим Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2021 року, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року у справі № 761/39464/16, за позовом ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, виданого 30 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. У цій справі преюдиційно встановлено, що розмір заборгованості, який банк пропонував погасити у письмовій вимозі від 03 березня 2015 року (загальна сума заборгованості становила 59 395,01 доларів США) значно відрізнялась від розміру заборгованості, запропонованої погасити у вимозі від 24 лютого 2016 року (65 169,92 доларів США). Вважає, що АТ «Альфа Банк» незаконно набуло у власність спірну квартиру, оскільки одночасно з набуттям у власність цієї квартири, як предмета іпотеки, у суді першої інстанції розглядалась справа про звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом цього ж банку.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 вересня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 800006751, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позивачу кредит в сумі 65 000,00 доларів США на строк до 29 вересня 2023 року зі сплатою 20 % річних.

08 червня 2015 року, 16 липня 2015 року, 26 жовтня 2015 року та 17 листопада 2015 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 були укладені договори про внесення змін та доповнень до вказаного вище кредитного договору, згідно з якими визначено порядок погашення простроченої заборгованості по сплаті процентів та основному боргу.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 29 вересня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (іпотекодавці) було укладено іпотечний договір №800006751-И, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №23999, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 54,70 кв.м, житловою 33,40 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1994 року.

За змістом ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абз. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами 1, 2 ст.7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч.2 ст.35 Закону «Про іпотеку»).

Отже, за змістом ч.1 ст.12, ч.1 ст.33 та ст.35 Закону «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

У ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч.3 зазначеної вище статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 ч.1 ст.3 указаного Закону).

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 ч.1 ст.18 вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абз. 1 ч.2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на нотаріуса як на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст.ст.10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Розділ 6 іпотечного договору, копія якого міститься в матеріалах справи, передбачає право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем забезпеченого цим договором основного зобов`язання та визнає відповідний порядок.

Так, згідно з пунктом 6.1 іпотечного договору, у разі порушення іпотекодавцем основного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Документи, що підтверджують відправлення іпотекодержателем письмової вимоги про усунення порушення та виконання порушеного зобов`язання, є квитанція поштового відділення про відправлення відповідного рекомендованого листа іпотекодавцю за адресою його фактичного проживання (реєстрації), зазначеною у пункті 1.3 та в ст.9 цього договору.

Відповідно до пункту 6.2 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься в пункті 6.3 цього договору.

Пункт 6.3 іпотечного договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і визнається сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного договору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового регулювання на підставі даного договору може здійснюватись, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання. У цьому випадку право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя з наступного за останнім днем строку, визначеного для виконання порушеного основного зобов`язання у вимозі про усунення порушень, яка буде надіслана іпотекодержателем згідно зі ст.35 Закону України «Про іпотеку». При цьому, дане застереження, яке визнається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (пункт 6.3.1 іпотечного договору).

Згідно з пунктом 6.4 іпотечного договору, право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки з числа передбачених в цьому договорі та законодавстві України належить іпотекодержателю.

З матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2020 року та 09 березня 2021 року, тобто з періодичністю не менше ніж один раз на місяць банк направляв на вказані позичальником й іпотекодавцями адреси: АДРЕСА_3 , повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимоги про усунення порушення) від 03 листопада 2020 року вих.№К/И/УСБ/Б. У цій вимозі сума заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-Банк» за кредитним договором №800006751 від 29 вересня 2008 року визначена у розмірі 113 199,25 доларів США. Однак поштовіконверти направлені із вказаними вимогами 01 грудня 2020 року та 29 березня 2020 повернулися на адресу банку із відмітками пошти «За закінченням терміну зберігання» (134-151, т.1).

Матеріли справи не містять доказів того, що позичальник й іпотекодавці звертилися до іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк» із заявами про зміну адреси листування.

Установлено та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що за заявою АТ «Альфа-Банк» приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Селіверстов В.О. 06 листопада 2021 року в позасудовому порядку здійснив державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61485336 від 10 листопада 2021 року 12:58:19) (а.с.55-56, т.1).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) та постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20), від 08 грудня 2021 року у справі № 205/1096/19 (провадження № 61-6207св21) викладено висновок, що за змістом ч.1 ст.33 та ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч.2 ст.35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя». При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2022 року у справі № 756/15123/18 (провадження № 61-976св22) вказано, що «суди не звернули увагу, що договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, коли повідомлення вважатиметься отриманим); суди не врахували, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

У даній справі іпотекодержатель неодноразово здійснював повідомлення іпотекодавців про необхідність усунення порушень основного зобов`язання та попереджав про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги у відповідності з вимогами пункту 6 іпотечного договору, однак кожного разу такі вимоги не були отримані іпотекодавцями внаслідок їх власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Наведені обставини, з урахуванням вказаних вище висновків Верховного Суду вказують на те, що в даній справі іпотекодержатель правомірно набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, так як виконав вимоги закону та умови договору щодо належного повідомлення іпотекодавців про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги про усунення порушень.

При цьому судом першої інстанції вірно враховано, що позивач ОСОБА_1 не оспорював його повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору між ним та банком.

Встановивши, що договір іпотеки містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, банком виконано вимоги закону та умови іпотечного договору щодо належного направлення боржнику та іпотекодавцям письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору й попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, надано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту направлення іпотекодавцям та позичальнику, письмової вимоги іпотекодержателя, суд першої інстанції правильно вважав, що при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем АТ «Альфа-Банк» не було порушено вимог чинного законодавства.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 607/3282/17 (провадження № 61-43744св18).

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не наведено достатніх правових підстав для визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк».

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з таких підстав.

Згідно із п.п. 1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і водночас умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до абз. 4 п.2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу».

Закони № 1381-IX та № 1382-IX Президент України підписав 21 квітня 2021 року та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України».

Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» набрали чинності 23 квітня 2021 року.

Відповідно до цих законів Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що право власності АТ «Альфа-Банк» на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в позасудовому порядку було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Селіверстовим В.О. 06 листопада 2021 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61485336 від 10 листопада 2021 року 12:58:19).

Отже, на момент реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на предмет іпотеки в позасудовому порядку Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив свою чинність та не підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 753/21384/21 (провадження № 61-13159св22).

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 2022 року у справі №372/826/21 у задоволенні позову ПАТ «Альфа-банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності, то вони не приймаються апеляційним судом до уваги з таких підстав.

Так, за змістом ч.1 ст.509, ст.526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1 та 2 ст.598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Наслідки спливу позовної давності визначаються ст.267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом ст.267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч.3 ст.267 ЦК України).

Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч.1 ст.267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, відповідно до ЦК України, сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18), від 01 липня 2020 року у справі № 727/11061/18 (провадження № 61-9980св19).

Також у постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі

№ 727/7775/18 (провадження № 61-7478св19) зазначено, що строк для звернення до державного реєстратора із заявою про вчинення реєстраційних дій згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в контексті застосування положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України.

Отже, та обставина, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 2022 року у справі №372/826/21 відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Альфа-банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав пропуску строку позовної давності, не є передбаченою законом підставою для припинення іпотеки і не позбавляє банк права звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок суду про те, що позивачем не оспорюється сума заборгованості, визначена банком не відповідає обставинам, встановленим у справі № 761/39464/16 за позовом ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відхиляються апеляційним судом, оскільки ці обставини стосуються іншої справи з іншим предметом спору та не впливають на предмет доказування у цій справі (законність звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку).

Крім того, апеляційний суд враховує, що при здійсненні державної реєстрації права власності за банком на предмет іпотеки в позасудовому порядку, безспірність заборгованості не перевіряється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 757/39546/20-ц (провадження №61-21280св21) та від 16 серпня 2023 року у справі № 296/8564/19 (провадження №61-13825св21).

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що АТ «Альфа Банк» незаконно набуло у власність спірну квартиру, так як одночасно з набуттям у власність цієї квартири у суді першої інстанції розглядалась справа про звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом цього ж банку, то вони також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно з пунктом 6.2 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься в п.6.3 цього Договору.

Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Оскілки в іпотечному договорі сторони узгодили три самостійні способи звернення стягнення на предмет іпотеки (на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання)), то одночасне використання банком кількох способів звернення стягнення на предмет не суперечить вимогам ч. 2 ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Твердження в апеляційній скарзі про те, що майно, на яке було здійснено реєстрацію права власності, було набуте іпотекодавцями до укладання договору іпотеки з відповідачем та, відповідно, придбане не за кошти, які були набуті позивачем за кредитним договором, що унеможливлює виселення іпотекодавців із цього житла, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки предметом спору у даній справі є законність звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а не виселення іпотекодавців із спірної квартири.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: