Номер провадження: 22-ц/813/1571/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мирковіча Віктора Юхімовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення порядку користування жилими приміщеннями в квартирі спільного заселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, -

в с т а н о в и в:

15 листопада 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення порядку користування жилими приміщеннями в квартирі спільного заселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, у якому просили усунути позивачам співвласникам квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди в користуванні цим житлом, що чиняться іншими співвласниками зазначеного об`єкту нерухомості відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , шляхом вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 , одночасно зобов`язавши ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в наступному перешкоди у користуванні житловими та нежитловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1 , а також не чинити перешкод в переобладнанні квартири АДРЕСА_1 відповідно до висновку №049/2019, виготовленого 03 червня 2019 року експертом ОСОБА_7 , шляхом проведення позивачами наступних будівельних робіт з перепланування:

- в приміщені №2 житлова, площею 14,8 кв.м встановити перегородку товщиною 0,15 м, в результаті чого утвориться два приміщення, а саме: приміщення №2 житлова, площею 10,8 кв.м і приміщення №6 коридор, площею 3,5 кв.м.

- у встановленій перегородці обладнати дверний отвір, в якому встановити двері, для забезпечення входу до приміщення №2 житлова.

- демонтувати дверну коробку та закласти дверний отвір між приміщеннями №1 житлова та №2 житлова;

- обладнати дверний отвір між приміщенням №1 житлова та новоутвореним приміщенням №6 коридор, в якому встановити двері, для забезпечення входу до приміщення №1 житлова, в наслідок виконання яких зменшиться загальна площа квартири (в т.ч. житлова) на площу перегородки (0,5 кв.м) і буде становити 35,2 кв.м (в т.ч. житлова 21,8 кв.м).

Після проведення позивачами вказаних вище будівельних робіт з перепланування встановити для сторін наступний порядок користування житловими та нежитловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1 :

Залишити в спільному користуванні сторін-співвласників наступні приміщення площею 13,4 кв.м (див. графічне зображення, малюнок №2 відображені блакитним кольором):

-приміщення №3 кухня, площею 5,0 кв.м;

-приміщення №4 туалет площею 1,1 кв.м;

-приміщення №5 коридор, площею 3,8 кв.м;

-приміщення №6 коридор, площею 3,5 кв.м;

позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділити в окреме користування наступне приміщення (див. графічне зображення, малюнок №2 відображені зеленим кольором):

- житлову кімнату №1, площею 11,0 кв.м;

- 6,7 кв.м площа зі спільного користування

загальною площею 17,7 кв.м, що відповідає ідеальній частці та склали 1/2 частину.

Відповідачу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виділити в окреме користування наступне приміщення (див. графічне зображення, малюнок №2 відображено червоним кольором):

- житлову кімнату №2, площею 10,8 кв.м,

- 6,7 кв.м площа зі спільного користування

загальною площею 17,5 кв.м, що відповідає ідеальній частці та складає 1/2 частину;

стягнути з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 всі документально підтверджені витрати по справі, у тому разі судовий збір, оплату за виготовлення висновку №049/2019, виготовленого 03.06.2019 експертом ОСОБА_7 , та витрати позивачів за надання ним професійної правничої допомоги по справі.

Позивачі, обґрунтовуючи позов, зазначали, що на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеси №1094 від 09 грудня 1998 року квартира АДРЕСА_1 була передана у спільну сумісну власність у рівних частках кожному ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , право приватної власності зареєстровано 22 грудня 1998 року в Одеському міському бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості. ІНФОРМАЦІЯ_1 один з співвласників ОСОБА_9 помер, його частку в квартирі успадкував його син ОСОБА_6 , свідоцтво про спадщину за законом на 1/6 частку від квартири він не отримав, своє право власності не зареєстрував. Позивачі зазначають, що Відповідачі перешкоджають позивачам користуватись належною останнім 1/2 часткою в квартирі АДРЕСА_1 і взагалі не допускають їх туди.

З метою розв`язання спору, що виник при вирішені питання по користуванню спільним житлом квартирою АДРЕСА_1 позивачі вирішили звернутись до суду із відповідними позовом про визначення порядку користування житловими і нежитловими приміщеннями у спірному об`єкті нерухомості, а для цього подати до суду висновок експерта, складений на їх замовлення.

Позивачі зазначають, що визначений експертом порядок переобладнання квартири АДРЕСА_1 дає можливість встановити порядок користування житловими та нежитловими приміщеннями у цьому об`єкті нерухомості за максимальної дотриманістю рівності прав власників на нього з боку позивачів та відповідачів.

Посилаючись на вказані обставини позивачі просили задовольнити позов в повному обсязі.

13 січня 2020 року відповідач ОСОБА_4 надала суду відзив на позов, в якому позов не визнала та вказала, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у спільній сумісній власності позивачів та відповідачів. Позивачам ОСОБА_1 , її дочці ОСОБА_2 та її онуку ОСОБА_10 належить кожному по 1/6 частці даного нерухомого майна. Інші 3/6 частки квартири, що належать відповідачам, у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , розподілились наступним чином:

ОСОБА_4 належить 1/4 частка:

- 1/6 частка на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеси №1094 від 09 грудня 1998 року;

- 1/12 частка в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5

- ОСОБА_6 належить 1/4 частка:

- 1/6 частка на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеси №1094 від 09 грудня 1998 року;

- 1/12 частка фактично прийнята в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 ..

Також, відповідач ОСОБА_4 вказала, що позивачі завжди мали вільний доступ до квартири, але придбавши краще житло, ще у 2011 році виселились добровільно, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймають. Та і не зрозуміло які ж перешкоди може чинити її померлий син ОСОБА_5 .. Вона за власний рахунок провела поліпшення квартири: вставлені металопластикові вікна, встановлений новий котел для опалення, замінено систему водозабезпечення, каналізації, опалення, зроблені загальні ремонтні роботи. Зазначила, що на час звернення з позовом позивачі мають у власності:

- ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_2 є власником двох квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , в одній з яких мешкає вона, а у другій її син ОСОБА_3 ..

Відповідач ОСОБА_4 вказала, що позивачі не мають дійсного наміру переселитись із окремих комфортних квартир до малогабаритного житла із кухнею і туалетом загального користування, без ванної, де ще будуть мешкати інші, чужі люди. Даний судовий процес ініційований для того, щоб фактично поділити спільну квартиру для наступного продажу, що буде оформлений договором дарування часток.

Відповідач ОСОБА_4 заперечила проти вимоги позивачів щодо визначення запропонованого в позові порядку користування спільною квартирою. Зазначила, що за змістом статей 47, 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Згідно до технічного паспорту загальна площа квартири АДРЕСА_1 , складає 35,7 кв.м, житлова 25,8 кв.м. За запропонованим позивачами порядком користування квартирою, визначено відповідачу ОСОБА_4 та ОСОБА_11 у користування одну кімнату площею 10,8 кв.м, проте, вказала, що вони не є однією сім`єю з ОСОБА_12 , є різні за статтю, віком, станом здоров`я, поселення їх разом у 10,8 кв.м є неприпустимим, призведе до порушення їхніх прав.

Отже, порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивачі, призведе до порушення прав інших співвласників.

Відповідач ОСОБА_4 заперечила проти наданого позивачами Висновку №049/2019 судової будівельнотехнічної експертизи від 03.06.2019, зазначила, що Висновок №049/2019 не може вважатися судовою будівельно технічною експертизою, оскільки дане дослідження було виконано на замовлення фізичної особи в позасудовому порядку, а отже є несудовим будівельно технічним дослідженням. Вказане дослідження було замовлено не власником частки квартири ОСОБА_1 , а представником за довіреністю ОСОБА_13 , проте копія даної довіреності, або посилання на неї, відсутні. Отже сумнівним є додержання законності порядку при заявлені та проведенні даного дослідження і, відповідно, висновок цього дослідження є недопустимим доказом у цивільній справі. Представлене дослідження проведене експертом без додержання п. 2.6 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово комунального господарства України від 18.06.2007 за №55. Заявлене дослідження зроблено на підставі документації та вихідних даних наданих замовником достовірність яких експертом не перевірялась, про що зроблено запис у вступній частині Висновку №049/2019. Не зрозуміло, з яких документів наданих експерту вбачається, що співвласниками є дві сім`ї, яким належать ідеальні частки по 1/2 частині кожній, що було покладено в основу визначення порядку користування квартирою. Із наданого Свідоцтва про право власності від 09.12.1998 за №01094 вбачається, що квартира належить шести особам у рівних частках кожному, тобто по 1/6 частці. За таких обставин експерт мав зробити висновок, що з технічної точки зору, у квартирі із загальною площею 35,7 кв.м, не має можливості визначити варіант порядку користування, при якому кожному із співвласників можливо облаштувати приміщення в окреме користування. Маючи на меті наступне відчуження своєї співвласності, позивачі вдались до хитрощів, заявивши поділ на дві сім`ї, бо їм вкрай необхідно визначення окремої кімнати, яка матиме більшу ціну продажу ніж віртуальна частка у спільній квартирі. Експертом, при складанні дослідження від 03.06.2019, грубо порушено вимоги ДБН України В.2.2.-15-2005, затвердженого Наказом Держбуду України від 18.05.2005 за №80, а запропонований висновок щодо рекомендації технічно можливого варіанту порядку користування приміщенням порушує: п.п. 2.24, яким передбачена норма площі спальні на дві особи 14 кв.м, запропонований експертом варіант дві кімнати окремо для трьох та двох осіб, площею по 11,0 кв.м та 10,8 кв.м, що є меншими ніж встановлена норма на 3,0 кв.м та 3.2 кв.м; мінімальна площа кухні у двокімнатній квартирі має бути 8 кв.м, у запропонованому експертом варіанті 5,0 кв.м, тобто менша ніж встановлена норма на 3,0 кв.м; п.п. 2.27 у двокімнатних квартирах слід передбачати роздільні санвузли (ванна з умивальником і вбиральня з унітазом та умивальником). Мінімальні розміри площі санвузлів: суміщений санвузол (обладнаний ванною, умивальником, унітазом, місцем для пральної машини) 3,8 м; ванна кімната (обладнана ванною, умивальником, місцем для пральної машини) 3,3 м2 ; туалет (вбиральня, обладнана унітазом і умивальником) 1,5 м2 ; туалет (вбиральня, обладнана унітазом без умивальника) 1,2 м2. У запропонованому експертом варіанті, в порушення вимог закону, у загальному користуванні на п`ять осіб виділено тільки один туалет площею 1,1 кв.м, відсутня ванна кімната, умивальник є тільки на кухні. Експертом пропонується залишити у спільному користуванні співвласників приміщення №5 коридор площею 3,8 кв.м, приміщення №6 коридор площею 3,5 кв.м, проте після організації даних коридорів змінюється площа всієї квартири. Так відповідно технічного паспорта загальна площа квартири складає 35,7 кв.м, житлова площа 25,8 кв.м (11,0+14,8 = 25,8 кв.м), допоміжна площа складає 9,9 кв.м. Однак після переобладнання квартири, її нові параметри будуть наступними: загальна площа становитиме 35,2 кв.м (зменшиться на товщину перегородки на 0,5 кв.м); житлові кімнати зменшяться на 4,0 кв.м (11,0 кв.м + 10,8 кв.м = 21,8 кв.м); площа допоміжних приміщень збільшиться на 4,0 кв.м (9,9 кв.м +4,0 кв.м 0,5 кв.м = 4,0 кв.м). Отже, після запропонованого переобладнання площа квартири не буде відповідати правоустановчим документам виданим на підставі органу приватизації, оскільки, зміняться всі її параметри, а саме: загальна площа зменшиться на 1%, житлова на 16%, площа допоміжних приміщень збільшиться на 29%, тобто дана квартира перетворюється в інший об`єкт нерухомості, що потребує спеціальних дозволів на проведення перебудови з наступним виготовлення інших правовстановчих документів. В загалі, експертом, в порушення вимог закону, запропоновано не варіант визначення порядку користування квартирою, а її фактичний поділ в натурі, який, доречи, буде виконано за наданими позивачами недостовірним даним стосовно кола співвласників квартири, належності їм часток у праві спільної власності на об`єкт.

16 січня 2020 року відповідач ОСОБА_6 також надав відзив на позов, у якому також просив відмовити у задоволенні позову.

21 січня 2020 року позивачі надали відповідь на відзив ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у якому зазначили, що підстав для відмови в задоволені позову не існує.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення порядку користування жилими приміщеннями в квартирі спільного заселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі адвокат Мирковіч Віктор Юхімович в інтересах позивачки ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток.

Позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові повістки неодноразово надсилались на вказану ними адресу проживання та адресу реєстрації, згідно даних Єдиного державного демографічного реєстру, однак судова кореспонденція поверталась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

20 вересня 2023 року від ОСОБА_5 надійшла заява про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого він вказує, що не може прибути до апеляційного суду у зв`язку із зайнятістю по догляду за близькою родичкою, а адвокат в цей день зайнятий у кримінальному процесі.

Однак, колегія суддів не вважає за доцільне відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки на його підтвердження не наданого жодного доказу.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, відзив відповідача ОСОБА_5 на апеляційну скаргу та відповідь адвоката Мирковіча Віктора Юхімовича в інтересах позивачки ОСОБА_1 на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

За правилами статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розпорядження органу приватизації №1094 від 09 грудня 1998 року квартира АДРЕСА_1 передана у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1998 року № НОМЕР_1 органу приватизації державного житлового фонду Приморського району квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , в рівних частинах кожному, загальна площа квартири складає 35,7 кв.м (т.1. а.с. 15).

Відповідно до технічного паспорта на квартиру за адресою АДРЕСА_5 , від 04.12.1998, квартира розташована на 1-му поверсі двоповерхового будинку, та складається з двох кімнат житловою площею 25,8 кв.м, в тому числі 1- кімната 11,0 кв.м, та 2 - кімната 14,8 кв.м, кухні площею 5,0 кв.м, туалету площею 1,1 кв.м, коридору площею 3,8 кв.м (т. 1, а.с. 17-18).

Визначити конкретний порядок користування житловим приміщенням можна лише у разі визначення часток у спірному житловому приміщенні.

Спірна квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , в рівних частинах кожному.

Один із співвласників спірної квартири, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , доказів прийняття спадщини, а саме належних їм часток спірної квартири, після смерті останніх суду позивачами не надані.

Відповідно до листа Приморської держаної нотаріальної контори у місті Одеса від 22.02.2021 вих.№570с/02-14, 16 листопада 2017 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №432/2017р. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 . Спадкоємцем за законом згідно спадкової справи є його мати ОСОБА_4 , яка подала заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до довідки №1148 від 19.09.2019 (виписка з домової книги та прописки) КП «Фонтанський» дільниця №10, виданої ОСОБА_1 , в АДРЕСА_5 , проживає та зареєстровано три людини: ОСОБА_4 сестра, ОСОБА_5 племінник, ОСОБА_6 син племінника. ОСОБА_9 племінник, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інші співвласники, позивачі у справі, в спірній квартирі не зареєстровані, оскільки вибули на інше місце постійного проживання (т. 1, а.с. 19).

Щодо вимоги позивачів про визначення порядку користування жилими приміщеннями у квартирі спільного заселення, а також не чинити перешкод в переобладнанні квартири АДРЕСА_1 відповідно до висновку №049/2019, виготовленому 03.06.2019 експертом ОСОБА_7 , шляхом проведення позивачами будівельних робіт з перепланування після проведення яких позивачам виділяються в окреме користування приміщення загальною площею 17,7 кв.м, що відповідає ідеальній частці та склали 1/2 частину, а відповідачам виділяються в окреме користування приміщення загальною площею 17,5 кв.м, що відповідає ідеальній частці та складає 1/2 частину спірної квартири, отже суду не надано доказів, що частки позивачів та відповідачів у своїй сумі складають по 1/2 частки спірної квартири. Суд зазначає, що вказаний розрахунок часток належний позивачам (1/2 частка) та відповідачам (1/2 частка), який наведений позивачами у позові та зазначений у висновку експертизи не доведений правовстановлюючими документами.

Щодо вимоги позивачів про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення суд зазначає, що позивачами не надані суду докази щодо порушення відповідачами прав позивачів на користування спірною квартирою. Крім того, незважаючи на невизнання відповідачами заявлених позовних вимог, позивачами не зазначено ні у позові, ні в судовому засіданні, в чому ж саме полягають перешкоди щодо їх проживання у квартирі і не надано жодних належних, допустимих та переконливих доказів на обґрунтування таких вимог. Отже, відсутні підстави для задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, оскільки вони не є обґрунтованими та доведеними.

Суд першої інстанції звернув увагу, що лише після визначення частки співвласників вони мають право звернутись до суду з позовними вимогами про встановлення порядку користування спірною квартирою, отже за даних обставин вказані позовні вимоги є передчасними.

Посилання адвоката Мирковіча Віктора Юхімовича в інтересах позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки в судовому засіданні доведено належим чином, що визначення порядку користування спірною квартирою згідно висновку №049/2019 від 03.06.2019, складеного експертом Скибінською Т.М. за замовленням позивача ОСОБА_1 , шляхом проведення відповідних будівельних робіт з перепланування та переобладнання приміщень відповідає вимогам будівельних норм і правил та не порушує прав та законних інтересів відповідачів, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія судів вважає, що позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що визначення порядку користування спірною квартирою згідно висновку №049/2019 від 03.06.2019, складеного експертом Скибінською Т.М. за замовленням позивача ОСОБА_1 , шляхом проведення відповідних будівельних робіт з перепланування та переобладнання приміщень відповідає вимогам будівельних норм та правил та не порушує прав та законних інтересів відповідачів.

Й навпаки, відповідачі повністю спростували підстави позову, оскільки згідно до технічного паспорту загальна площа квартири АДРЕСА_1 , складає 35,7 кв.м, житлова 25,8 кв.м, тому за запропонованим позивачами порядком користування квартирою, визначено відповідачу ОСОБА_4 та ОСОБА_11 у користування одну кімнату площею 10,8 кв.м, проте вони не є однією сім`єю з ОСОБА_12 , є різні за статтю, віком, станом здоров`я, поселення їх разом у 10,8 кв.м є неприпустимим, призведе до порушення їхніх прав.

Так, згідно висновку №049/2019 від 03.06.2019, складеного експертом Скибінською Т.М. за замовленням позивача ОСОБА_1 , запропоновано визначити порядок користування спірною квартирою шляхом проведення позивачами наступних будівельних робіт з перепланування:

- в приміщені №2 житлова, площею 14,8 кв.м встановити перегородку товщиною 0,15 м, в результаті чого утвориться два приміщення, а саме: приміщення №2 житлова, площею 10,8 кв.м і приміщення №6 коридор, площею 3,5 кв.м.

- у встановленій перегородці обладнати дверний отвір, в якому встановити двері, для забезпечення входу до приміщення №2 житлова.

- демонтувати дверну коробку та закласти дверний отвір між приміщеннями №1 житлова та №2 житлова;

- обладнати дверний отвір між приміщенням №1 житлова та новоутвореним приміщенням №6 коридор, в якому встановити двері, для забезпечення входу до приміщення №1 житлова, в наслідок виконання яких зменшиться загальна площа квартири (в т.ч. житлова) на площу перегородки (0,5 кв.м) і буде становити 35,2 кв.м (в т.ч. житлова 21,8 кв.м).

Після проведення позивачами вказаних вище будівельних робіт з перепланування встановити для сторін наступний порядок користування житловими та нежитловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1 :

залишити в спільному користуванні співвласників наступні приміщення площею 13,4 кв.м (див. графічне зображення, малюнок №2 відображені блакитним кольором):

-приміщення №3 кухня, площею 5,0 кв.м;

-приміщення №4 туалет площею 1,1 кв.м;

-приміщення №5 коридор, площею 3,8 кв.м;

-приміщення №6 коридор, площею 3,5 кв.м;

позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділити в окреме користування наступне приміщення (див. графічне зображення, малюнок №2 відображені зеленим кольором):

- житлову кімнату №1, площею 11,0 кв.м;

- 6,7 кв.м площа зі спільного користування

загальною площею 17,7 кв.м, що відповідає ідеальній частці та склали 1/2 частину.

Відповідачу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виділити в окреме користування наступне приміщення (див. графічне зображення, малюнок №2 відображено червоним кольором):

- житлову кімнату №2, площею 10,8 кв.м

- 6,7 кв.м площа зі спільного користування

загальною площею 17,5 кв.м, що відповідає ідеальній частці та складає 1/2 частину.

У пункті 16 постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практике застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, Верховни Суд України роз`яснив судам, що «в силу ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 07 липня 2021 року у справі №500/2266/18 (провадження №61-19297св20) виходив з наступного: «За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

У справі, яка переглядається, установлено, що загальна площа спірної квартири становить 49,1 кв.м, жила 37,1 кв.м.

Частка ОСОБИ_1 у спірній квартирі становить 3/8, а ОСОБА_2 - 5/8.

Ідеально, з огляду на частки, сторонам припадає: ОСОБА_1 18,4 кв.м (49,1 кв.м х 3/8) загальної площі квартири, з якої 13,91 кв. м жила площа (37,1 кв.м х 3/8); ОСОБА_2 30,7 кв.м (49,1 кв.м х 5/8) загальної площі, з якої 23,18 кв.м жила площа (37,1 кв.м х 5/8).

Виділяючи у користування ОСОБА_1 із часткою 3/8 жилу кімнату площею 8,3 кв.м та 3,0 кв.м підсобного приміщення (частина приміщення №3-4 житлова кімната, яка може бути позначена в новому плані №3-7 коридор), всього 11,3 кв.м, апеляційний суд не врахував, що визначений порядок користування квартирою не відповідає частці позивача у праві власності на квартиру, а саме щодо жилої площі, та призведе до погіршення житлових умов позивача, виходячи з розміру належної йому частки у спірному майні.

Також апеляційний суд не врахував, що виділення відповідачу у користування жилої кімнати площею 9,7 кв.м та частини приміщення №3-4 житлова кімната площею 13,9 кв.м, а всього 23,6 кв.м, перевищує належну йому частку жилої площі, яка становить 23,19 кв.м, а виділення позивачу кімнати площею 8,3 кв.м, зменшує належну йому частку жилої площі, яка становить 13,91 кв.м, що є значним відступленням від відповідності реальних часток ідеальним, не відповідає інтересам позивача.

Крім того, запропонований висновком експерта від 09 червня 2019 року №52/46-2019 варіант встановлення порядку користування квартирою потребує часткового перепланування із встановленням перегородок у приміщенні №3-4 (жила кімната площею 19,1 кв.м) із поділом його на два підсобних та одне житлове приміщення, проти чого заперечував позивач».

З матеріалів справи вбачається , що відповідно до технічного паспорта на квартиру за адресою АДРЕСА_5 , від 04.12.1998, квартира розташована на 1 поверху двоповерхового будинку, та складається з двох кімнат житловою площею 25,8 кв.м, в тому числі 1- кімната 11,0 кв.м, та 2- кімната 14,8 кв.м, 3 кухні площею 5,0 кв.м, 4 туалету 1,1 кв.м, 5 коридору площею 3,8 кв.м.

Оскільки частки співвласників спірної квартири на момент вирішення спору не визначені, кожному із співвласників належить частка житлової площі 4, 3 кв.м (25,8 : 6), загальної площі 5,95 кв.м (35,7 : 6).

Таким чином, у даному випадку відповідачам належить частка житлової площі в розмірі 12, 9 кв.м (4,3 х 3) та загальної площі 17, 85 кв.м (5,95 х 3), тому виділ відповідачам у користування житлової кімнати №2, площею 10,8 кв.м та загальної площі 17,5 кв.м, суттєво менше розміру встановленого для надання одній особі (стаття 48 ЖК УРСР), що грубо порушує житлові права відповідачів.

Наявність у спірній квартирі кухні площею 5,0 кв.м та відсутність ванної кімнати (умивальник є лише у кухні) робить неможливим визначення порядку користування приміщення спірної квартири запропонованим позивачами та грубо порушує вимоги ДБН України.

Після запропонованого переобладнання площа квартири не буде відповідати правовстановлюючим документам виданим на підставі приватизації.

Колегія судів звертає увагу на те, що позивачі не зареєстровані у спірній квартирі, не проживають у ній, оскільки мають на праві власності інше житло: ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 є власником двох квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , в одній з яких мешкає вона, а у другій її син ОСОБА_3 , що підтверджується Інформаційною довідками №195604585 від 04.01.2020 (т. 1, а.с. 51-52) та №195604952 від 04 січня 2020 року (т. 1, а.с. 53-54).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правовий висновок Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив, з того, що відповідачам неможливо виділити у користування окрему кімнату площею 10,8 кв.м та загальну площу 17,5 кв.м, оскільки розмір їх часток у житловій та загальній площі спірної квартири суттєво менше розміру встановленого для надання одній особі (стаття 48 ЖК УРСР), що грубо порушує житлові права та фактично буде здійснено перерозподіл часток співвласників у спірній квартирі, що не допустимо.

Позивачами не доведено належним чином те, що відповідачі порушують їх право користування спірною квартирою, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України їх право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм належну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Мирковіча Віктора Юхімовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 16 жовтня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік