Номер провадження 2/754/4590/23
РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Рябенка В.О.

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовують тим, що 22.10.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, від якого мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого було зареєстровано за адресою місця проживання батька, позивача по справі. З червня 2010 подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом не проживало, спільного бюджету не вело та фактично сім`я розпалася. ОСОБА_5 забрала сина ОСОБА_4 до Автономної Республіки Крим, де вони і проживають. Рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 09.01.2012 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано. Таким чином ОСОБА_4 та його матір ОСОБА_5 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 з червня 2010 року, однак в квартирі залишається зареєстрованим ОСОБА_4 , без фактичного проживання вже понад 13 років. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2001, позивачі зареєстровані та являються співвласниками квартири за адресою АДРЕСА_1 . В свою чергу ОСОБА_4 хоча і зареєстрований у квартирі, однак не проживає в ній з червня 2010, це підтверджується поясненнями позивачів, а також Актом від 28.06.2023, який було складено працівниками ЖЕД № 310. Враховуючи вищевказане, позивачі просять визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 07.08.2023 відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

19.09.2023 ухвалою суду, яка внесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Від представника позивачів - адвоката Крепеля Д.І. до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивачів та представника, вимоги позову підтримують в повному обсязі, не заперечують щодо розгляду справи в порядку заочного провадження.

Відповідач ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялась належним чином, а саме через веб-сайт Судової влади України.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.01.2001.

В спірній квартирі зареєстровані сторони по справі, а саме позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітня дитина - ОСОБА_4 , який є сином позивача ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2008 року.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають спільного сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано в кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 09 січня 2012 року шлюб розірвано.

У відповідності до Акту ЖЕД №310 від 28.06.2023 в кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_4 зареєстрований, але не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Згідно із ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

На день розгляду справи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося повних 14 років, тобто в силу ч.2 ст. 6 СК України є неповнолітнім.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за сіпльною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Вказаний правовий висновок Верховного Суду міститься у постанові від 10.07.2019 № 465/7083/13 ц.

Згідно з ч.1ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Враховуючи вищевикладене, зокрема, що ОСОБА_4 є неповнолітньою дитиною, яка не досягла 16-ти років (дитині виповнилось 14 років), тому сам по собі факт його непроживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, а саме за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку неповнолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17.

Враховуючи вище викладене, а також не надання позивачами всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України належних, допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним позивачам житловим приміщенням, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_4 , 2009 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 5-7, 10-12, 76-83, 189, 211, 258, 259 ЦПК України, ст. 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення суду складено 19.10.2023

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон