П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/11894/22 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Служба у справах дітей Ужгородської міської ради Закарпатської області, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 квітня 2023 року, повний текст якого складено 14 квітня 2023 року, головуюча суддя Шепетко І.О.,

встановив:

08.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06.02.2023 залучено до участі в справі Службу у справах дітей Ужгородської міської ради Закарпатської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Позов мотивувався таким.

Сторони уклали шлюб, зареєстрований 22.02.2012 Відділом запису актів громадянського стану адміністрації Чортковського району Ростовської області Російської Федерації.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Подружнє життя сторін виявилось невдалим, вони втратили взаєморозуміння, будь-які почуття та повагу один до одного, що призводило до постійних сварок. На цьому тлі подружні стосунки фактично давно припинилися і мають формальний характер.

Відповідачка переважно не цікавиться та не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Вона залишила сім`ю, проживає окремо і має інші відносини. Дитину залишила проживати з позивачем, в тому числі, виходячи з твердого волевиявлення і побажання доньки.

Між сторонами немає спору щодо місця проживання дитини, що також відповідає її волевиявленню. Але позивач має реальні побоювання, що відповідачка може вивезти дитину до своєї родини до країни-агресора, що може перервати чи істотно утруднити його взаємини з дитиною та реалізацію ним батьківських прав. Відповідачка може зловживати своїми правами щодо дитини. Тому наполягає на чіткій визначеності щодо місця проживання дитини.

Набуте сторонами під час шлюбу спільне майно відсутнє (повністю втрачено на окупованій території) і спору щодо нього немає.

Зважаючи на такі обставини, подальше збереження сім`ї стало неможливим і розірвання шлюбу не буде суперечити інтересам сторін, а також інтересам дитини.

Позивач створив належні умови для проживання дитини, донька ходить до школи і забезпечена усім необхідним. Позивач не має наміру перешкоджати відповідачці в здійсненні її прав та обов`язків щодо участі у вихованні їхньої дитини та у зустрічах із донькою.

Стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини є необхідним для її матеріального забезпечення, створення належних умов для її розвитку (оплати факультативів, репетиторів з вивчення мов, спортивних секцій тощо). Відповідачка є молодою, працездатною особою, стан її здоров`я дозволяє повноцінно працювати, вона може сплачувати аліменти на утримання дитини.

Належне матеріальне забезпечення дитини потребує стягнення з відповідачки аліментів у твердій грошовій сумі 2000,00 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, що відповідатиме принципу добросовісності, розумності та справедливості і додатково забезпечить рівень життя дитини, необхідний для гармонійного її розвитку.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 104, 105, 110, 112, 141, 160, 181 СК України, на інші норми законодавства позивач ОСОБА_1 просив:

розірвати шлюб, укладений між ним і ОСОБА_2 , зареєстрований 22.02.2012 Відділом запису актів громадянського стану адміністрації Чортковського району Ростовської області Російської Федерації, актовий запис № 21;

неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом з батьком ОСОБА_1 ;

стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2000,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.04.2023 позов задоволено частково:

шлюб, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований 22.02.2012 Відділом запису актів громадянського стану адміністрації Чортковського району Ростовської області Російської Федерації, актовий запис № 21, розірвано;

у задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості щодо розірвання шлюбу, з недопустимості примушування до шлюбу, з наявності підстав для розірвання шлюбу, збереження якого суперечило б інтересам сторін. У вимозі про залишення дитини проживати з батьком суд відмовив погодившись із висновком органу опіки та піклування про недоцільність цього, внаслідок чого відмовив і в похідній вимозі про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кухта О.В., оскаржив рішення суду в частині відмови в позові як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на обґрунтування скарги посилається загалом на ті самі доводи, якими мотивувалися вимоги про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Окрім цього вказує у скарзі на таке.

Між сторонами немає спору про визначення місця проживання дитини і за відсутності такого спору суд може одночасно з розірванням шлюбу вирішити питання про залишення проживання дитини з її матір`ю чи батьком, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у справах № 200/952/18 і № 175/2309/22.

Вирішуючи справу суд першої інстанції вийшов за межі позову, оскільки на свій розсуд залучив до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Службу у справах дітей Ужгородської міської ради, додав вимогу про визначення місця проживання дитини та зобов`язав позивача сплатити судовий збір із неї, тоді як така вимога ним не заявлялася, спору про місце проживання дитини немає, а є лише відповідні побоювання позивача, на які він вказав у позовній заяві.

Крім того, Служба не є органом опіки та піклування в розумінні ст. 19 СК України.

Відповідно, позивач просив стягнути й аліменти на утримання дитини, яка проживає і після розірвання з відповідачкою шлюбу проживатиме з ним.

Позивач просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові та задовольнити відповідні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не подавала, водночас надіслала до апеляційного суду заяву від 03.08.2023 про визнання апеляційної скарги, з проханням розглянути справу за її відсутності, оскільки вона в серпні 2023 року має намір виїхати до Польщі. У заяві зазначає, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин сторін донька проживає з батьком, вона не заперечує проти стягнення з неї аліментів на утримання дитини, що їх зобов`язується сплачувати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кухти О.В., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторони, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не дає оцінки рішенню суду в частині, в якій воно не оскаржується, та бере до уваги пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції, водночас апеляційний суд не зв`язаний доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 уклали шлюб 22.02.2012 і зареєстрували його у Відділі запису актів громадянського стану Адміністрації Чортковського району Ростовської області Російської Федерації за актовим записом № 21 (а.с. 34, 35, 39).

У цьому шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 (а.с. 36, 37-38).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.04.2023 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано, в цій частині рішення суду не оскаржується.

Позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 та донька сторін ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними з Луганської області особами та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради від 08.08.2022 № 2106-, № 2106- і від 15.08.2022 № 2106- (а.с. 18-20).

Батько з донькою фактично проживають за вищевказаною адресою (а.с. 50-52 та ін.). Довідкою Ужгородської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 12 від 01.08.2022 № 303 засвідчується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наявності необхідних документів буде прийнято на навчання до 5-го класу школи, за наявними в справі даними дитина навчається в 5-му класі цієї школи (а.с. 21, 50-52).

За встановленими Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради як органом опіки та піклування обставинами, а також за визнанням відповідачки ОСОБА_2 , вона проживає окремо від позивача та дитини, останнє назване місце її проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 50-52, 60).

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до відповідачки ОСОБА_2 вимоги про залишення після розірвання шлюбу доньки сторін ОСОБА_5 на проживання з ним і про стягнення з відповідачки на його користь аліментів на утримання доньки у твердій грошовій сумі 2000,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

17.03.2023 відповідачка ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву, якою повністю визнала позов та повідомила, що не заперечує проти залишення доньки ОСОБА_6 на проживання з батьком, оскільки зараз так склалися обставини, що вона не має власного житла та не має можливості надати дитині належні умови проживання, просила шлюб розірвати, доньку ОСОБА_6 залишити проживати з батьком ОСОБА_1 , стягнути з неї на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 2000,00 грн щомісяця, справу просила розглянути за її відсутності (а.с. 60-61).

Поданою до апеляційного суду заявою від 03.08.2023 про визнання апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_2 підтвердила таку свою позицію в справі щодо вимог про залишення дитини проживати з батьком та стягнення аліментів на її утримання.

За змістом положень, зокрема, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 8, 18, 161 СК України, ст.ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини, коли батько і мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.

Відсутність спору про право цивільне, в тому числі, таке, що виникає із сімейних правовідносин (відсутність предмета спору та фактичних підстав для пред`явлення позову), виключає наявність підстав для провадження в цивільній справі.

Статтею 255 ЦПК України врегульований процесуальний інститут закриття провадження в справі, пункт 2 частини 1 цієї статті передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Для застосування положень ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України є підстави тоді, коли предмет спору відсутній уже на момент пред`явлення позову.

Таким чином, на момент пред`явлення ОСОБА_1 вимоги до ОСОБА_2 про залишення після розірвання шлюбу доньки сторін ОСОБА_5 на проживання з ним спору з цього приводу між батьками дітей не існувало, на що позивач прямо вказував у позовній заяві і що підтверджується позицією в справі відповідачки та матеріалами справи. По суті це питання було врегульоване ними за взаємною згодою та за згодою дитини відповідно до ст. 160 ч. 2 СК України, проживання з батьком відповідає волевиявленню дитини.

Міркування ж позивача про його побоювання щодо майбутніх дій відповідачки, про можливість вивезення нею дитини до своєї родини до країни-агресора, що може порушити його батьківські права, про можливість зловживання відповідачкою своїми батьківськими правами тощо, а відтак про необхідність чіткої визначеності щодо місця проживання дитини не можуть бути враховані. Суд вирішує спір, що реально виник і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують.

Сторони не позбавлені права врегулювати питання про місце проживання дитини, про зміну місця її проживання тощо також і письмовою угодою, врегульовувати відповідні обставини за домовленістю між собою, а в разі недосягнення згоди встановленим законом порядком.

Визнання відповідачем позову не є абсолютним для суду, лише за наявності для того законних підстав у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову, якщо ж визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не приймає його та продовжує судовий розгляд (ст. 206 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно по суті відобразив у рішенні правові позиції сторін щодо проживання після розірвання шлюбу їхньої доньки з батьком, чим відповідно до реальних обставин сторони за взаємною згодою визначили місце проживання дитини. Тобто суд констатував фактичну відсутність спору з цього приводу, проте, припустився помилки в застосуванні норм процесуального права, оскільки за таких вірно встановлених обставин ухвалив рішення про відмову в позові в цій частині, тоді як належало закрити провадження в справі за вимогою позову про залишення після розірвання шлюбу доньки сторін на проживання з батьком на підставі ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України.

Правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 про те, що за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, нерелевантна в справі, що розглядається, позаяк була сформульована за інших фактичних обставин.

В указаній справі мати просила залишити неповнолітню дитину після розірвання шлюбу проживати з нею та не мотивувала позо тим, що спір щодо місця проживання дитини між сторонами відсутній; судом не вирішувалося питання в контексті ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України на момент пред`явлення позову, відповідні обставини не оцінювалися.

У цьому зв`язку апеляційний суд зауважує й таке. Відповідно до ст. 29 ч.ч. 1, 3, 6 ЦК України, ст. 160 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 161 ч. 1 СК України: місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є, зокрема, місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна; якщо мати та батько проживають окремо і не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, у відповідному спорі місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом; фізична особа може мати кілька місць проживання.

Цивільне, в тому числі, сімейне право наразі не містить інституту «залишення дитини на проживання з одним із батьків» у разі розірвання шлюбу судовим порядком. Розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в разі відповідного спору є самостійними, окремими предметами, які можуть розглядатися та вирішуватися як в одному, так і в різних процесах. За загальним правилом визначення місця проживання дитини, яка не досягла чотирнадцяти років, має саме договірну природу, яка відображає відповідні права батьків дитини і власне самої дитини (вищенаведені норми закону, ст. 7 ч.ч. 2, 3, 7, 8, ст.ст. 8, 9, ст. 109 ч. 1 СК України, інші норми законодавства). За відсутності спору щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу (спору про право, необхідності захисту права), тобто, за фактичної наявності щодо цього згоди батьків дитини, а в разі потреби також і згоди дитини, відсутні підстави для цивільного процесу щодо «залишення дитини на проживання з одним із батьків» у разі розірвання шлюбу як такого, а відтак і підстави для вирішення такого питання судом, для ухвалення ним відповідного рішення.

Виходячи з викладеного, посилання позивача на вищевказану правову позицію не може бути взяте до уваги та не спростовує підстав для закриття провадження в справі за вимогою про залишення після розірвання шлюбу дитини на проживання з батьком за відсутністю предмета спору. У справах № 175/2309/22 і № 345/2046/22, на які посилався позивач на обґрунтування свого позову, суд касаційної інстанції рішень не ухвалював.

Окрім цього, апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що суд першої інстанції правильно кваліфікував пред`явлену позивачем вимогу про залишення доньки на проживання з ним як вимогу про визначення місця проживання дитини, позаяк це відповідає суті питання та фактичному змісту позовної заяви. Заперечення сторони позивача з цього приводу необґрунтовані.

У разі ж пред`явлення вимоги про визначення після розірвання шлюбу місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ст. 19 ч.ч. 4, 5 СК України).

Ухвалою від 06.02.2023 суд першої інстанції залучив до участі в справі Службу у справах дітей Ужгородської міської ради Закарпатської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача та зобов`язав орган опіки та піклування подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 41-43).

У силу положень ст. 56 ч. 1 ЦК України, п. 1.3. Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Держкомсім`ї України, МОЗ України, Міносвіти України і Мінпраці України від 26.05.1999 № 4/166/131/88 (реєстрація в Мінюсті України від 17.06.1999 за № 387/3680), п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (Постанова № 866), інших норм законодавства компетентним органом опіки та піклування за місцем проживання дитини є Виконавчий комітет Ужгородської міської ради Закарпатської області, тоді як служба у справах дітей не є органом опіки та піклування.

На службу у справах дітей покладається, зокрема, обов`язок безпосереднього ведення справ та координації діяльності щодо забезпечення захисту прав дітей, після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення тощо (п.п. 3, 72 Постанови № 866, інші норми законодавства). Служба у справах дітей, якщо є юридичною особою, може теж брати участь у справі за спором про визначення місця проживання дитини, якщо для того є підстави, що, однак, не замінює обов`язкової в такій справі участі належного органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування не брав участі в справі. Поряд із цим, у справі є висновок Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області як органу опіки та піклування від 01.03.2023 № 123/23/01-12 про недоцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою його місця проживання (а.с. 50-52). Підставою для такого висновку слугував по суті лише результат голосування членів комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому (4 голоси «за», 4 голоси «проти» (в тому числі, головуючий), 2 голоси «утримались»), враховуючи голос саме головуючого.

Попри такий результат указаним висновком установлені певні фактичні обставини, про які йшлося вище, висновок враховується саме в частині встановлення і фіксації певних фактів і обставин, що мають значення в справі.

За таких умов і за відсутності спору щодо проживання дитини з батьком суд першої інстанції не мав підстав для вирішення відповідної вимоги по суті та для обґрунтування рішення в цій частині висновком органу опіки та піклування, не залученого до участі в справі.

Беручи до уваги, що донька сторін ОСОБА_3 проживає з батьком, перебуває на його утриманні, слід визнати, що у позивача виникли підстави для вимоги до відповідачки ОСОБА_2 , яка проживає окремо від дитини, про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 . Вимога позивача правомірна.

У силу положень, зокрема, ст. 3 ч. 2, ст. 6 ч. 2, ст. 18 ч. 1, ст. 27 ч.ч. 1, 2 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991, ст. 51 Конституції України, ст. 141 ч.ч. 1, 2, ст. 180, ст. 181 ч. 3, ст. 182 ч. 2, ст. 184 ч.ч. 1, 3 СК України, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04), інші норми законодавства:

матеріальне утримання дітей до досягнення ними повноліття є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір, у тому числі, в твердій грошовій сумі, з урахуванням відповідних обставин;

розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини;

мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення (ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).

Розмір прожиткового мінімуму у 2022 році для дитини віком від 6 до 18 років становив від 2618,00 грн на 01.01.2021 до 2833,00 грн на 31.12.2022, у 2023 році розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років становить 2833,00 грн.

Відповідачка ОСОБА_2 визнала як вимогу позову про стягнення з неї аліментів на користь позивача ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі 2000,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, так і апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції. Відповідачка вільно, на власний розсуд розпорядилася своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 12 ч.ч. 2, 4, ст. 206 ч. 1, ст. 364 ч. 4, інші норми ЦПК України), що підлягає врахуванню апеляційним судом.

З урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту та маючи на увазі забезпечення достатньо стабільного матеріального утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі 2000,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дитину протягом тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання в розмірі, який не перевищуватиме верхньої межі відповідного прожиткового мінімуму, відповідатимуть інтересам дитини, покриватимуть суттєву частину витрат на дитину і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Такий розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дитини та зважаючи на фактичні обставини не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дитини.

На підставі наведеного, з урахуванням положень ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та відповідно до ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 377 ч. 1 цього Кодексу апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимоги позову про визначення місця проживання дитини скасувати, провадження в справі за цією вимогою закрити на підставі ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України за відсутністю предмета спору, а в частині вирішення вимоги позову про стягнення аліментів на утримання дитини скасувати, цю вимогу задовольнити, стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В іншій частині апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 255 ч. 1 п. 2, ст. 367 ч.ч. 1, 4, ст. 374 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 377 ч. 1, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,

рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 квітня 2023 року:

у частині вирішення вимоги позову про визначення місця проживання дитини скасувати, провадження в справі за вимогою позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини закрити за відсутністю предмета спору;

роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається;

у частині вирішення вимоги позову про стягнення аліментів на утримання дитини скасувати,

вимогу позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити,

стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 коп.), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.09.2022 і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 : на користь держави 992,40 грн судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції; на користь ОСОБА_1 1488,60 грн у рахунок компенсації судового збору, сплаченого з апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 10 жовтня 2023 року.

Судді