КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/205/20 Головуючий у І інстанції - Фінагеєва І.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/2430/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєва В.А.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , в якому просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів: суму позики 5 663 700 грн; інфляційні нарахування у розмірі 1 424 986,92 грн; 3% річних - 466 906,12 грн, а всього загальну суму коштів у розмірі 7 555 593,04 грн, а також судовий збір у розмірі 9 605 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 05 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, у відповідності до пункту 1 якого позичальник (відповідач) отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 222 500 гривень, що було за погодженням сторін еквівалентно 150 000 доларів США. Передачу коштів здійснено до підписання договору. Факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б ставилися з цього питання (п. 1). Сторони домовилися, що вказаний договір позики є безпроцентним (п. 2а), грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням вимоги слугуватиме відмітка про вручення (п. 26). Повернення грошей на вибір позичальника може здійснюватися як частинами, так і однією сумою. Виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у межах міста Київ, шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві, що буде підтверджуватися простою письмовою заявою позикодавця про отримання ним грошових коштів (п. 2в), факт одержання повернутої всієї суми позики підтверджується власноручною розпискою позикодавця, складеною у письмовій формі та нотаріально засвідченою без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий (п. 2г).

Зауважував, що 21 березня 2017 року відповідачу направлено вимогу про повернення коштів, однак він так і не повернув запозичені за договором кошти.

Також указував про те, що відповідач 29 березня 2013 року отримав від позивача грошові кошти в розмірі 486 000 гривень, що еквівалентно 60 000 доларів США, що підтверджується розпискою. Оскільки строк повернення коштів було не визначено цією розпискою, позивач встановив, що цей строк настає на підставі письмової вимоги. 21 березня 2017 року відповідачу направлено вимогу про повернення коштів, однак він так і не повернув запозичені за договором кошти.

Таким чином, посилався на те, що відповідачем було отримано грошові кошти на загальну суму 1 708 500 гривень, що в загальній сумі було еквівалентно 210 000 доларів США.

Уважав, що сума позики підлягає поверненню у грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Зазначав, що за посвідченим нотаріально договором позики від 05 лютого 2013 року поверненню підлягає позика у сумі 150 000 доларів США х 26,97 = 4 045 500 грн; за договором позики від 29 березня 2013 року, оформленого у вигляді розписки, поверненню підлягає позика у сумі 60 000 доларів США х 26,97 = 1 618 200 грн, а всього загальна сума становить 5 663 700 грн.

На думку позивача, в даному випадку є підстави для застосування до відповідача відповідальності за прострочення зобов`язання з повернення грошової позики у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Під час отримання грошей у позику як за посвідченим нотаріально договором позики від 05 лютого 2013 року, так і за договором позики від 29 березня року, оформленого у вигляді розписки, відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , яка у пункті 6 договору позики від 05 лютого 2013 року висловила свою обізнаність і згоду про отримання ОСОБА_2 позики.

За нотаріально посвідченим договором позики від 05 лютого 2013 року сума позики підлягає поверненню як еквівалент 150 000 доларів США, тобто 4 045 500 грн, яка, з урахуванням відправки 21 березня 2017 року вимоги про повернення позики, підлягала поверненню протягом 7 днів, тобто 28 березня 2017 року.

Отже, вважав, що з 29 березня 2017 року почалось прострочення повернення позики. Вказав, що сума інфляційних нарахувань, яку слід стягнути, складає 1 017 847,80 грн; сума 3% річних - 333 504,37 грн. За договором позики від 29 березня 2013 року, оформленого у вигляді розписки, сума позики підлягає поверненню як еквівалент 60 000 доларів США, тобто 1 618 200 грн, яка, з урахуванням відправки 21 березня 2017 року вимоги про повернення позики, підлягала поверненню протягом 7 днів, тобто 28 березня 2017 року. Отже, 29 березня 2017 року є початком прострочення повернення позики.

На підставі викладеного, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 4 045 500 грн, що є еквівалентом суми 150 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 5 138 грн.

У решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а також невідповідністю висновків обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

У мотивування скарги зазначає, що ОСОБА_2 не надав належних доказів існування умов пункту 3.2 у договорі позики у вигляді розписки від 29 березня 2013 року в сумі 5 663 700 грн і остаточної дати повернення цієї позики до 29 травня 2013 року, тому вважає, що в частині стягнення цієї суми позики у зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності судом першої інстанції відмовлено безпідставно.

Зауважує, що позикодавець не може бути відповідальним за дії або бездіяльність позичальника з отримання чи не отримання вимоги про повернення позики, оскільки це залежить виключно від волі позичальника, що не може ставити обов`язок повернути позику лише від можливості отримання вимоги.

Вказує, що обидві вимоги про повернення позик направлені на адресу реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_2 , зміст обох вимог і докази направлення надано суду, а те, що їх не отримано відповідачем ОСОБА_2 не може бути підставою вважати недоведеним період прострочення або взагалі звільняти відповідача від обов`язку повернення позики.

Уважає, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано застосував строки позовної давності, оскільки позивач належним чином направив вимоги про повернення позики і з дати їх відправки незалежно від факту їх отримання ОСОБА_2 чи не отримання у березні 2017 року розпочався строк позовної давності. Оскільки позов отриманий судом у січні 2020 року, строк позовної давності не пропущений.

Також зазначає, що якщо чоловік або дружина не підписує фактично договір позики, він/вона все одно стає учасником правових відносин, а у разі замовчування чи уникання цих зобов`язань навіть після розлучення не звільняється від обов`язків їх виконання, а тому суд першої інстанції мав всі правові підстави для солідарного стягнення отриманих у 2013 році позик.

Посилається на те, що оскільки ОСОБА_2 отримав позику у гривні, то її знецінення як грошової одиниці України і відбувалося всі ці роки, факт повернення позики в доларах США відсутній, отже стягнення інфляційних втрат з метою захисту майнових інтересів позивача є можливим і законним.

Також з апеляційною скаргою на вказане рішення звернувся відповідач ОСОБА_2 , який, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаргу обґрунтовує тим, що розписка від 05 лютого 2013 року містить чітке визначення, що «грошевая сумма должна быть возвращена в полном объеме до 05 августа 2013 г.». Таким чином, фіксація кінцевої дати повернення позики є безпосередньою умовою договору, а отже трирічний термін позовної давності за нотаріально посвідченим договором позики від 05 лютого 2013 року сплинув 06 серпня 2016 року і даний факт не суперечить пункту 9 нотаріального договору.

Вказує, що ОСОБА_2 безпосередньо отримав у позику грошові кошти у валюті - гривня, еквівалент був прописаний виключно за домовленістю сторін, будь-які умови у валюті долар США відсутні, у зв`язку з чим наголошує, що будь-якого зобов`язання щодо повернення позики в іноземній валюті сторонами визначено не було, а отже застосування еквівалента в іноземній валюті не є обґрунтованим та правомірним.

18 жовтня 2022 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2

20 жовтня 2022 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 , в якій останній просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

11 травня 2023 року надійшли письмові пояснення від ОСОБА_2 , в яких вона просить у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 розірвано. Шлюбні відносини між сторонами припинено набагато раніше. На момент укладення ОСОБА_2 договорів позики юридично шлюб ще був зареєстрований.

Зауважує, що їй не було відомо про нюанси здійснення підприємницької діяльності та/чи господарської діяльності зі сторони ОСОБА_2 .

Сам по собі факт перебування у шлюбі між відповідачами по даній справі не створює солідарного обов`язку для подружжя щодо повернення боргу.

Наголошує на тому, що жодних допустимих доказів, що кошти ОСОБА_2 отримані та використовувались в інтересах сім`ї позивач не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 не було вчасно виконано умови договору позики 05 лютого 2013 року, у зв`язку з чим було порушено права позивача ОСОБА_1 , а тому останній має право на стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми боргу за договором позики у розмірі 4 045 500 грн, що є еквівалентом суми 150 000 доларів США.

Перебіг позовної давності за нотаріально посвідченим Договором позики від 05 лютого 2013 року почався з моменту звернення до суду за захистом своїх прав позивачем 11 січня 2020 року, тобто в межах строку позовної давності.

Строк виконання зобов`язання за договором позики від 29 березня 2013 року згідно пункту 3.2 даного договору настав 29 травня 2013 року, в той же час позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 11 січня 2020 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності.

Оскільки відповідачем спростовано, а позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказаний кредитний договір було укладено відповідачем ОСОБА_2 в інтересах її сім`ї і отримані на підставі такого договору кошти використовувалися ним в інтересах сім`ї, то, відповідно, зазначений Договір позики не створює обов`язків для ОСОБА_3 подружжя, тобто дружини - відповідача ОСОБА_2 .

Як установлено судом, належних доказів про отримання відповідачем вимоги, направленої рекомендованим листом від 21 березня 2017 року про повернення боргу, суду не надано. А відтак, прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 05 лютого 2013 року відповідачем ОСОБА_2 почалось з 11 січня 2020 року, тобто з моменту звернення позивача до суду, а отже суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 333 504,37 грн за період з 29 березня 2017 року по 26 грудня 2019 року, оскільки позивачем не доведено, що прострочення виконання зобов`язання мало місце в цей період.

Оскільки позивачем заявлені вимоги, що стосуються стягнення іноземної валюти, а саме доларів США, до такої суми положення частини другої статті 625 ЦК України в частині інфляційних втрат не можуть бути застосовані.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 05 лютого 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики.

Згідно пункту 1 даного договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 222 500 грн, що за домовленістю між сторонами є еквівалентом суми 150 000 доларів США, виходячи із встановленого сторонами обмінного курсу 1 USD = 8,15 гривні. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору.

Відповідно до пункту 2 даного договору сторони дійшли згоди, що: договір позики є безпроцентним; грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення; виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у межах міста Києва, шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві, що буде підтверджуватися простою письмовою заявою позикодавця про отримання ним грошових коштів; факт одержання повернутої всієї суми позики підтверджується власноручною розпискою позикодавця, складеною у письмовій формі та нотаріально засвідченою. Без цієї розписки борг вважається не повернутий.

У пункті 6 договору позики зазначено, що позичальник ОСОБА_2 стверджує, що даний правочин укладається за письмовою згодою його дружини ОСОБА_2 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т.М. за реєстровим №86.

Згідно пункті 8 договору позики зазначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

У пункті 9 договору позики визначено, що за згодою сторін зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладення додаткового правочину, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір позики може бути розірвано. За відсутності домовленості (згоди) питання вирішуються у судовому порядку.

Договір посвідчено 05 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №87.

На підтвердження отримання у власність грошових коштів за договором позики від 05 лютого 2013 року ОСОБА_2 підписана письмова розписка від 05 лютого 2013 року, власноручно написана позивачем ОСОБА_1 , згідно якої ОСОБА_2 підтвердив отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 1 222 500 грн, що за домовленістю між сторонами є еквівалентом суми 150 000 доларів США, на строк до 05 серпня 2013 року.

29 березня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, згідно пункту 1.1 якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 486 000 грн, що є еквівалентом суми 60 000 доларів США.

Відповідно до пункту 3.1 даного договору строк надання позики позичальнику становить 60 днів з моменту фактичної передачі грошових коштів, що підтверджується відповідною розпискою.

Згідно пункту 3.2 даного договору остаточною датою повернення позики є 29 травня 2013 року.

За змістом пункту 4.3 даного договору позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту отримання позикодавцем розписки на своє ім`я від позичальника.

У відповідності до пункту 4.4 даного договору по настанні дати, вказаної в пункті 3.2 цього договору, позичальник зобов`язується протягом цього ж дня повернути суму позики.

У пункті 4.5 даного договору сторони погодили, що позика повертається готівкою і підтверджується відповідною розпискою від позикодавця.

На підтвердження отримання у власність грошових коштів за договором позики від 29 березня 2013 року ОСОБА_2 написана письмова розписка від 29 березня 2013 року, згідно якої ОСОБА_2 підтвердив отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 486 000 грн, що є еквівалентом суми 60 000 доларів США.

У строки, визначені договорами позики від 05 лютого 2013 року та від 29 березня 2013 року, відповідач суму позики не повернув.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, узгодження сторонами істотних умов договорів позики від 05 лютого 2013 року та від 29 березня 2013 року, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом розписок, власноручно підписаних ОСОБА_2 .

Зворотного протягом розгляду справи стороною відповідача доведено не було.

Відповідач не довів, що грошові кошти ним не отримувались у позику або, що такі кошти були повернуті кредитору.

Позивачем не спростовано наявності договору позики від 29 березня 2013 року, підписаного як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 .

Жодна із сторін не заперечувала свої підписи у вказаних договорах позики та розписках, клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи не заявляла.

Отже, суд першої інстанції у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку надав оцінку договорам позики та розпискам від 05 лютого 2013 року та від 29 березня 2013 року, у зв`язку з чимдійшов правильного висновку, що вони підтверджують факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у визначених у договорах розмірах.

Під час розгляду справи судом першої інстанції правильно встановлено факт існування договірних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також факт передачі та отримання вказаних коштів.

Щодо строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшла заява про застосування строків позовної давності до договорів позики від 05 лютого 2013 року та від 29 березня 2013 року.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Положеннями частини п`ятої статті 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до пункту 2 нотаріально посвідченого договору позики від 05 лютого 2013 року сторони дійшли згоди, що грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення.

Позивач стверджував, що строк виконання зобов`язання за вказаним договором настав 21 березня 2017 року, оскільки відповідачу направлена вимога рекомендованим листом, однак належних доказів отримання відповідачем даної вимоги суду не надано.

Таким чином, перебіг позовної давності за нотаріально посвідченим Договором позики від 05 лютого 2013 року почався з моменту звернення до суду за захистом своїх прав позивачем 11 січня 2020 року, тобто в межах строку позовної давності, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Також, місцевим судом правильно не взято до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , що трирічний термін позовної давності за нотаріально посвідченим договором позики від 05 лютого 2013 року сплинув 06 серпня 2016 року (відрахування терміну зроблено на підставі розписки до вказаного договору, в якій зазначений строк повернення суми позики 05 серпня 2013 року), оскільки це суперечить пункту 9 вказаного договору позики від 05 лютого 2013 року, де зазначено що зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладення додаткового правочину, посвідченого нотаріально. При цьому, пунктом 2 вказаного договору позики передбачено, що грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення.

Отже, враховуючи що відповідачем ОСОБА_2 не було вчасно виконано умови договору позики 05 лютого 2013 року, в зв`язку з чим було порушено права позивача ОСОБА_1 , останній має право на стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми боргу за договором позики у розмірі 4 045 500 грн, що є еквівалентом суми 150 000 доларів США (150 000 доларів США х 26,97 грн = 4 045 500 грн), а отже позовні вимоги в цій частині обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Судом також установлено, що згідно п. 3.2 договору позики від 29 березня 2013 року строк виконання зобов`язання настав 29 травня 2013 року. Проте, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише 11 січня 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, про що відповідачем була зроблена відповідна заява, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 29 березня 2013 року у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь 3% річних у розмірі 333 504,37 грн за період з 29 березня 2017 року по 26 грудня 2019 року.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати.

Отже, проценти, передбачені статтею 625 ЦК, не є штрафними санкціями та нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідно до договору позики від 05 лютого 2013 року позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, що є еквівалентом суми 4 045 500 грн на момент подачі позову до суду, а позичальник зобов`язався повернути позику на першу вимогу позикодавця.

Кредитним договором установлено, що позика надається строком до першої вимоги позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення.

Проте, як установлено судом, належних доказів отримання відповідачем вимоги направленої, рекомендованим листом від 21 березня 2017 року про повернення боргу, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим колегія погоджується з висновком місцевого суду, що прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 05 лютого 2013 року відповідачем ОСОБА_2 почалось з 11 січня 2020 року, тобто з моменту звернення позивача до суду.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 333 504,37 грн за період з 29 березня 2017 року по 26 грудня 2019 року, оскільки позивачем не доведено, що прострочення виконання зобов`язання мало місце в цей період.

Індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей.

Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти (Правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18).

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Таким чином, судом правомірно відмовлено у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат з огляду на те, що заявлені вимоги стосуються стягнення іноземної валюти, а саме доларів США, до такої суми положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються.

Щодо солідарного обов`язку повернення позики.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом частини четвертої статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 травня 2018 року у справі №61-1028св18, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Під час розгляду справи судом установлено, що грошові кошти за договором позики від 05 лютого 2013 року набуті ОСОБА_2 в період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 та за її згодою, проте не в інтересах сім`ї.

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 05 лютого 2013 року ОСОБА_2 надала згоду на отримання грошових коштів своєму чоловікові ОСОБА_2 та, відповідно, не заперечувала проти укладення та підписання ним договору позики.

Разом з тим, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказаний договір позики було укладено відповідачем ОСОБА_2 в інтересах його сім`ї і отримані на підставі такого договору кошти використовувалися ним в інтересах сім`ї, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, зазначений договір позики не створює обов`язків для ОСОБА_2 - дружини відповідача ОСОБА_2 , а тому підстави для задоволення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановив природу договорів позики та розписок від 05 лютого 2013 року та 29 березня 2013 року, за якими ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти, обґрунтовано застосував за заявою відповідача ОСОБА_2 строк позовної давності до позовних вимог стосовно договору позики від 29 березня 2013 року, встановивши, що строк виконання зобов`язання за цим договором настав 29 травня 2013 року, правильно визначився щодо відсутності підстав для солідарного обов`язку з повернення позики, а також стягнення 3% річних та інфляційних втрат, задовольнивши позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 4 045 500 грн, що є еквівалентом суми 150 000 доларів США.

Отже, доводи апеляційних скарг на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наявними у справі доказами, фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

В.А. Шебуєва