РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

03 листопада 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просив визнати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач та треті особи є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 є колишньою дружиною позивача.

Вважаючи, що ОСОБА_3 є рідним сином, позивач на прохання ОСОБА_2 , надав згоду на реєстрацію дитини у квартирі АДРЕСА_1 з квітня 2014 року.

Наразі у квартирі зареєстрований позивач та ОСОБА_3 .

З травня 2016 року ОСОБА_2 з сином не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , речей дитини у квартирі немає.

Позивач зазначає, що шлюб із ОСОБА_2 розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.12.2019 року.

А рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року виключено відомості про батьківство ОСОБА_1 , з актового запису №900 від 21.03.2014 року, складеного Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, ОСОБА_3 не є членом сім`ї власників квартири, фактично проживає з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач перешкод ОСОБА_3 у користуванні житлом не чинить, конфліктів з його матір`ю з приводу користування квартирою не виникало. Дій, які б свідчили про намір та бажання ОСОБА_2 зберегти за дитиною право користування жилим приміщенням, не вчиняла. ОСОБА_2 не сплачує на дитину житлово-комунальні послуги, не цікавиться квартирою, не приймає участі у підтримуванні її нормального технічного стану, речей дитини у квартирі немає.

Перебування на реєстраційному обліку відповідача, який фактично не мешкає за адресою реєстрації створює позивачу перешкоди у користуванні належною квартирою, а тому є підстави вважати ОСОБА_3 такий, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 07.11.2022 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 17.11.2022 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

25 квітня 2023 року ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 , подала відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позову відмовити. Вказала, що на момент реєстрації дитини позивач був батьком ОСОБА_3 і наполягав на тому, щоб син був зареєстрований в його квартирі. За адресою: АДРЕСА_2 дитина не може бути зареєстрована у зв`язку з тим, що власник житла не дає згоду на реєстрацію. Іншої адреси для реєстрації місця проживання дитини немає. Визнання малолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням суперечить Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, Конституції України та Закону України «Про охорону дитинства».

29 травня 2023 року представник позивача подала відповідь на відзив, у якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 підтримали позовні вимоги у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації з урахуванням охоронюваних законом інтересів малолітнього ОСОБА_3 .

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в разі: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). (ч. 4 ст. 223 ЦПК України)

Отже, процесуальним законом суду надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Виходячи з наведеного, суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання неявки відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на те, що сторона відповідача належним чином повідомлена про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалив проводити розгляд справи по суті за відсутності цього учасника справи на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням письмових заперечень проти позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в межах поданих доказів, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та які мають юридичне значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 у рівних долях є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09 серпня 1994 року органом приватизації Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні: АДРЕСА_3 станом на 06 вересня 2022 року зареєстровані: ОСОБА_1 (з 21.11.2000 року) та ОСОБА_3 (з 08.04.2014 року).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 21 березня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №900, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначені: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року у справі №758/2190/19 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11.01.2014 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №32.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року у справі №758/13231/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення з актового запису відомостей про батьківство задоволено. Виключено відомості про батьківство ОСОБА_1 , з актового запису №900 від 21.03.2014 року, складеного Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За приписами статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із частинами першою - третьою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частини перша, друга статті 386 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положення статей 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятої у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що починаючи з травня 2016 року його колишня дружина ОСОБА_2 та її син не проживають у належній йому на праві спільної сумісної власності квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , без поважних причин, ОСОБА_3 постійно проживає за місцем реєстрації його матері. Посилаючись на те, реєстрація ОСОБА_3 перешкоджає йому вільно розпоряджатися належною на праві власності квартирою, позивач просив суд визнати малолітнього відповідача таким, що втратили право користування жилим приміщенням.

Так, згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Відповідно до статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 31 березня 2020 року у справі №205/4245/17 та від 23 квітня 2020 року у справі №686/8440/16-ц.

Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі №641/7103/19 (провадження №61-6885св20).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Під час оцінки реалізації права позивача на розпорядження своїм майном слід врахувати, що воно є невід`ємним від права користування малолітньою дитиною житловим приміщенням - квартирою, відтак відповідну оцінку слід здійснювати за двома критеріями, а саме: дотриманням всіх загальних необхідних умов для встановлення абсолютного права позивача на розпорядження своїм майном та дотримання спеціальних умов - забезпечення права відповідача, як особливого суб`єкта - малолітньої особи.

Судовим розглядом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживає з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено довідкою ЖБК «Транзистор» №52 від 11 вересня 2018 року.

Згідно довідок про не проживання особи за адресою місця реєстрації, виданих ЖЕД №904, та Актів про не проживання особи за місцем реєстрації, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично не проживає за адресою реєстрації: АДРЕСА_3 , з травня 2016 року.

Про не проживання малолітнього ОСОБА_3 за адресою реєстрації понад три роки повідомили, допитані у судовому засіданні, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не має кровного споріднення з дитиною ОСОБА_3 , а тому не є його батьком.

Вказані обставини в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд визнає такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи.

За встановлених обставин, суд вважає доведеним, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично не проживає у спірному житловому приміщенні понад три роки та не є членом сім`ї власників квартири у розумінні статті 64 ЖК України, оскільки вони не є кровними родичами, постійно не проживали разом. Відповідач був зареєстрований у квартирі як малолітня дитина колишньої дружини власника з 08 квітня 2014 року та залишив місце реєстрації у травні 2016 року за рішенням його законного представника - матері ОСОБА_2 .

В оцінці спеціальних умов щодо можливості позбавлення малолітнього ОСОБА_3 права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , суд встановив, що відповідач фактично проживає разом зі своєю матір`ю - законним представником, яка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Тобто, у малолітнього ОСОБА_3 наявне інше житло придатне для проживання, тому право дитини на користування житлом, яке закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» буде дотримано у даному випадку при позбавленні його права користування спірною квартирою.

Належних та допустимих доказів того, що спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання дитини суду в передбаченому процесуальним законом порядку не надано, як і не доведено законним представником відповідача, що вона намагалася у будь-який спосіб вселитися до спірного житлового приміщення або розглядала його як постійне місце проживання своєї сім`ї.

При цьому недостатність обсягу цивільної дієздатності відповідача в силу його віку для самостійного визначення місця проживання не може слугувати безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки виключно на батьків, як законних представників дитини, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб.

За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це саме обов`язок батьків.

Спірна квартира фактично досить тривалий час не використовується стороною відповідача як місце постійного проживання дитини, натомість позивач, володіючи зазначеною квартирою, не може реалізувати правомочності її власника у повному обсязі, тому реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі непропорційно обмежує його права за законні інтереси.

Між тим, з урахуванням установлених обставин, визнання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за наявності у нього іншого належного йому на праві постійного користування житла та відсутності інтересу його батьків до спірної квартири, що належить ОСОБА_1 на праві власності, не буде становити для нього надмірний тягар, співмірний із переслідуваною законною метою (на відміну від позивача), та є пропорційним, розумним, справедливим заходом, необхідним у демократичному суспільстві.

За встановлених обставин, втручання у право ОСОБА_1 на розпорядження спірною квартирою з метою захисту його права власності слід визнати таким, що відбулось із легітимною метою та з дотриманням принципу пропорційності.

Подібні правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 450/2809/18, від 28 липня 2021 року у справі № 658/1046/19.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Процесуальний закон покладає на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні.

Враховуючи вище викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_3 слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 150, 156 ЖК України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 274, 353-354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір