КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/9443/22 Головуючий у суді І інстанції Скрипник О.Г.
Провадження № 22-ц/824/6344/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, про скасування державної реєстрації прав,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 21 вересня 2011 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карпенко В.В. за реєстром № 3675, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 та 03 жовтня 2011 року зареєструвала своє право власності у КП «Київське міське БТІ».

Під час посвідчення договору купівлі-продажу нотаріус перевірив відсутність заборони відчуження (арешту) квартири, про що свідчив витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 вересня 2011 року, та про що було зазначено в пункті 6 договору.

16 лютого 2012 року позивач зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

08 серпня 2013 року позивач звернулася до Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, однак 29 серпня 2013 року отримала відмову, з якої їй стало відомо про перебування зазначеної квартири у Державному реєстрі іпотек.

Проте, під час укладання договору купівлі-продажу попередній власник ОСОБА_2 надавав нотаріусу оригінали документів про вилучення 20 листопада 2011 року з відповідних державних реєстрів записів стосовно спірної квартири як об`єкта іпотеки.

Як стало відомо позивачу, 19 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту ML-007/511/2006, в забезпечення виконання зобов`язань за яким у цей же день укладено договір іпотеки № PCL-007/511/2006/1 між банком та майновим поручителем ОСОБА_3 .

В пункті 3.1 договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки за цим договором є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 20 липня 2000 року за № 16-1306.

19 червня 2006 року приватним нотаріусом Тверською І.В. на підставі договору іпотеки № PCL-007/511/2006/1 внесено до реєстру обтяження, де іпотекодержателем вказано АКБ «Райффайзенбанк Україна», іпотекодавцем - ОСОБА_3 (майновий поручитель - померла у 2008 році), а боржником - ОСОБА_2

13 листопада 2010 року приватним нотаріусом Бондар І.М. в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вчинено зміну обтяжень, а саме підставу обтяжень: «договір іпотеки, 3731, 19.06.2006, ПН КМНО Тверська І.В. змінено на договір про відступлення права вимоги, 8676, 05.11.2010, Приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М.». Додано об`єкт обтяження: «квартира, адреса: АДРЕСА_2 », а також змінено іпотекодержателя з АКБ «Райффайзенбанк Україна» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відповідно до договору про відступлення права вимоги № 8676 від 05 листопада 2010 року.

28 квітня 2011 року ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-320 від 13 лютого 2009 року, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 4, зареєстрував право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

20 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. у зв`язку з припиненням договору іпотеки № PCL-007/511/2006/1 від 19 червня 2006 року знято заборону відчуження нерухомого майна зі спірної квартири, накладену 10 червня 2006 року, та вилучено запис про обтяження квартири іпотекою на підставі заяви-листа ПАТ «ОТП Банк» № 107/2 від 05 липня 2011 року.

Такі дії приватного нотаріуса Гнідюка О.Б. не визнавались неправомірними і вказаний запис про вилучення не скасовувався у встановленому законом порядку.

Однак, 27 квітня 2012 року реєстратор - приватний нотаріус Бондар І.М., яка наділена правом доступу до реєстрів з нерухомості, не перевіривши інформацію щодо власників і раніше внесених відомостей, внесла завідомо неправдиву інформацію щодо майна, вказавши іпотекодавцем ОСОБА_3 і таку підставу обтяження, як договір іпотеки № 3731, хоча своїми же діями змінювала підставу обтяження з договору іпотеки на договір про відступлення права вимоги (реєстраційний номер 3352021).

Позивач зазначала, що вона набула право власності на спірну квартиру за договором купівлі-продажу, укладеним з попереднім власником та посвідченим у нотаріальному порядку без обтяжень, тому є добросовісним власником свого майна, а наявність запису щодо належної їй квартири як предмета іпотеки порушує її право власності та перешкоджає у вільному володінні та розпорядженні нерухомим майном.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просила скасувати рішення реєстратора - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 12449741 від 27 квітня 2012 року про реєстрацію обтяження іпотекою квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за іпотекодержателем ТОВ «ОТП Факторинг».

Заочним рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року позов задоволено.

З урахуванням виправлених ухвалою суду від 06 лютого 2023 року описок, скасовано рішення реєстратора - приватного нотаріуса Бондар І.М. про реєстрацію обтяження права приватної власності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек запису, внесеного на підставі договору іпотеки № 3731 від 19 червня 2006 року за № 3352021 від 19 травня 2006 року за типом змін: зміна обтяження за № 12449741, зареєстрованого 27 квітня 2012 року на об`єкт квартиру, що знаходиться АДРЕСА_2 за іпотекодержателем ТОВ «ОТП Факторинг», та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карпенко В.В. та зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 33538795, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 31522472 серії СЕВ № 512213 від 03 жовтня 2011 року.

Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року заяву ТОВ «ОТП Факторинг» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач в особі представника -адвоката Череди Т.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що не був повідомлений належним чином про розгляд справи, отже у суду не було підстав для ухвалення заочного рішення. Також судом не було зазначено про отриманий відзив на позовну заяву, який містив в собі заперечення на позовні вимоги та докази на обґрунтування цих заперечень. Більш того, судом взагалі зазначено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не було подано будь-яких доказів щодо переходу до нього іпотечного зобов`язання, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідач наголошує на тому, що заборгованість за кредитним договором, забезпеченням по якому виступає спірне нерухоме майно, не погашена, договір іпотеки не припинено. Дійсний іпотекодержатель не надавав органам нотаріату жодних листів з приводу припинення іпотеки та виконання боргових зобов`язань. Ані кредитний договір, ані договір іпотеки не визнані недійсними в судовому порядку, що відповідно свідчить про дійсність накладеної іпотеки та заборони відчуження на нерухоме майно, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звертає увагу на те, що посилання позивача на позиції Верховного Суду у справах № 922/3537/17, № 487/1398/15, № 905/2947/17, № 610/1030/18 не можуть бути застосовані до правовідносин у цій справі № 758/2246/22, оскільки висновки здійснені Верховним Судом у вище зазначених справах стосуються інших обставин справи, які відрізняються від обставин та нюансів цієї справи.

Аналогічний спір вже був на розгляді Верховного Суду та вже сформована правова позиція у спорі, предметом розгляду в якому були аналогічні позовні вимоги з аналогічними обставинами справи, а саме у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 756/2298/18. Суд касаційної інстанції, незважаючи на те, що дії приватного нотаріуса щодо виключення запису про заборону відчуження не визнавались неправомірними, дійшов висновку про неможливість задоволення позову в частині скасування реєстраційного запису про заборону відчуження майна, внесеного на підставі договору іпотеки за 2006 рік, з огляду на те, що іпотека не припинилась, зобов`язання не виконані і договір іпотеки та кредитний договір недійсними не визнавались, а тому іпотека є дійсною і заборона на відчуження такого майна не може бути виключена з реєстру.

Крім того, відповідач зазначає, що постановою Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 758/9883/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю і зустрічним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Гнідюк О.Б., КП «Київське міське БТІ», АТ «ОТП Банк», про звернення стягнення на іпотечне майно, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року - без змін.

Отже, обставини того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є належним кредитором і на спірні правовідносини поширюється положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» уже встановлені Верховним Судом, а ОСОБА_1 була позивачем у справі № 758/9883/15, де ці обставини були встановленими, тому відповідно до приписів частини п`ятої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток на електронні адреси, які вони зазначили для листування і комунікації із судами в позовній заяві, в апеляційній скарзі та в інших процесуальних документах у справі, відповідач надіслав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, тому з огляду на повторну неявку сторін в судове засідання колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Карпенко В.В. за реєстром № 3675, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат, житловою площею 38,4 кв. м, загальною площею 56,9 кв. м.

Згідно з пунктом 6 зазначеного договору відсутність заборони відчуження (арешту) квартири підтверджується витягом № 33039870 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 вересня 2011 року.

03 жовтня 2011 року позивач зареєструвала своє право власності у КП «Київське МБТІ», що підтверджується витягом від 03 жовтня 2011 року № 31522472.

16 лютого 2012 року позивач зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Максименко Л.А. від 29 серпня 2013 року № 5410024 за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на зазначену квартиру з посиланням на те, що на підставі договору іпотеки від 19 червня 2006 року № 3731 зазначене нерухоме майно знаходиться в іпотеці, боржником за основним зобов`язанням є ОСОБА_2 .

Суд встановив, що 19 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ML-007/511/2006, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 147 600,00 дол. США на умовах, визначених вказаним договором, строком до 21 червня 2021 року.

Відповідно до договору іпотеки від 19 червня 2006 року № PCL-007/511//2006/1, укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тверською І. В. за реєстром № 3731, на забезпечення виконання кредитного зобов`язання ОСОБА_2 в іпотеку банку ОСОБА_3 передано нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

19 червня 2006 року приватний нотаріус Тверська І. В., як державний реєстратор, внесла запис про зазначену квартиру (як об`єкт обтяження) до Державного реєстру іпотек, згідно з яким іпотекодержателем є АКБ «Райффайзенбанк Україна», іпотекодавцем - ОСОБА_3 , боржником за основним зобов`язанням - ОСОБА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 листопада 2010 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як покупцем та ПАТ «ОТБ Банк» як продавцем, банк продав товариству заборгованість за зазначеним кредитним договором № ML-007/511/2006 щодо боржника ОСОБА_2

20 липня 2011 року з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі заяви-листа ПАТ «ОТП Банку» від 05 липня 2011 року за № 107/2 був вилучений запис стосовно заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції зазначив, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не подано будь-яких доказів щодо переходу іпотечного зобов`язання від АКБ «Райффайзенбанк Україна» до нього чи ЗАТ «ОТП Банк» і відповідно до відомостей з інформаційної довідки цього не встановлено.

27 квітня 2012 року державний реєстратор - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. внесла інформацію щодо майна, де вказала іпотекодавцем ОСОБА_3 та підставу обтяження «Договір іпотеки, 373», хоча своїми же діями змінювала підставу з договору іпотеки на договір про відступлення права вимоги (дія 13 листопада 2010 року реєстраційний номер 3352021). Договір, на який посилається приватний нотаріус Бондар І.М., є договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 листопада 2010 року, укладеним між ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як покупцем, та ПАТ «ОТБ Банк», а не договором, укладеним між АКБ «Райффайзенбанк Україна», ЗАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. всупереч вимогам діючого законодавства і знаючи, що АКБ «Райффайзенбанк Україна», ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та первісний боржник ОСОБА_2 і майновий поручитель ОСОБА_3 зареєстровані територіально у м. Києві, що не підпадає під дію територіального округу нотаріуса, не мала права вчиняти будь-які дії стосовно предмету іпотеки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Досліджуючи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку б мала також досліджувати та перевіряти приватний нотаріус Бондар І.М., коли вчинила 13 листопада 2010 року зміну обтяжень, а саме підставу і об`єкт обтяження, а також іпотекодержателя з АКБ «Райффайзенбанк Україна» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі посвідченого нею договору про відступлення права вимоги № 8676 від 05 листопада 2010 року, якого не існує, адже за цим договором було відступлено права вимоги ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а не АКБ «Райффайзенбанк Україна» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд вважав безпідставними та незаконними дії, вчинені 13 листопада 2010 року та 27 квітня 2012 року у зазначених реєстрах щодо об'єкта нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме вчиненні приватним нотаріусом Бондар І.М. 13 листопада 2010 року зміни підстави обтяжень та зазначення нею: «договір іпотеки, 3731, 19.06.2006, ПН КМНО Тверська І.В. змінено на договір про відступлення права вимоги, 8676, 05.11.2010», додання об`єкту обтяження - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та зміна іпотекодержателя з АКБ «Райффайзенбанк Україна» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відповідно до договору про відступлення права вимоги № 8676 від 05 листопада 2010 року, а також рішення від 27 квітня 2012 року приватного нотаріуса Бондар І.М., як державного реєстратора, яка наділена правом доступу до реєстрів з нерухомості, однак перевірила інформацію щодо власників і раніше внесених відомостей, вказавши іпотекодавцем ОСОБА_3 та підставу обтяження «Договір іпотеки, 3731», хоча своїми же діями вона змінювала підставу з договору іпотеки на договір про відступлення права вимоги, який їй був достеменно відомий та стороною якого не був первісний іпотекодержатель (дія 13 листопада 2010 року реєстраційний номер 3352021),не відповідають вимогам законодавства та такі рішення реєстратора підлягають скасуванню. З огляду на це, подальші дії щодо рішення та вчинення змін у Державному реєстрі, які є похідними, теж вчинені з грубим порушенням вимог чинного законодавства.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175, 264 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 просила скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 12449741 від 27 квітня 2012 року про реєстрацію обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 за іпотекодержателем ТОВ «ОТП Факторинг», посилаючись на порушення її прав як власника цього майна, що набуте нею добросовісно на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2011 року у період відсутності відомостей про його обтяження в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, оскільки відповідні записи було вилучено 20 липня 2011 року на підставі заяви-листа ПАТ «ОТП Банку» від 05 липня 2011 року, тому положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин застосуватись не може.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні судів перебувала цивільна справа № 758/9883/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю і зустрічним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Гнідюк О.Б., КП «Київське міське БТІ», АТ «ОТП Банк», про звернення стягнення на іпотечне майно.

У межах даної справи ОСОБА_1 пред`явила, зокрема, позовні вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек запису щодо квартири АДРЕСА_1 , внесеного на підставі договору іпотеки від 19 червня 2006 року № 3731 за № 3352021 за типом змін: зміна обтяження, за № 12449741 від 27 квітня 2012 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона за договором купівлі-продажу від 21 вересня 2011 року в установленому законом порядку придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та 03 жовтня 2011 року зареєструвала право власності у КП «Київське МБТІ».08 серпня 2013 року вона звернулась до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, але 29 серпня 2013 року отримала відмову, з якої їй стало відомо про перебування зазначеної квартири у Державному реєстрі іпотек. Проте, під час укладання договору купівлі-продажу попередній власник ОСОБА_2 надав нотаріусу оригінали документів про вилучення 20 листопада 2011 року з відповідних державних реєстрів записів щодо спірної квартири як об`єкта іпотеки. Під час посвідчення договору купівлі-продажу нотаріус перевірив відсутність заборони відчуження (арешту) квартири, що підтверджувалось відповідним витягом з реєстру, та про що зазначено і в договорі. Наявність запису щодо належної їй квартири як предмета іпотеки порушує її право власності та перешкоджає у користуванні власністю.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року позов ОСОБА_1 в частині вимог про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено. Усунуто їй перешкоди у користуванні власністю шляхом вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек запису щодо квартири АДРЕСА_1 , внесеного на підставі договору іпотеки від 19 червня 2006 року № 373 за № 3352021 від 19 червня 2006 року за типом змін: зміна обтяження, за № 12449741 від 27 квітня 2012 року. У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання права власності відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на іпотечне майно відмовлено (а.с. 19-23).

Вказане рішення мотивоване тим, що під час придбання ОСОБА_1 спірної квартири у Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна були відсутні відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень. Подальша реєстрація приватним нотаріусом та внесення до Державного реєстру іпотек запису про обтяження спірного нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 19 червня 2006 року, обмежує право нового володільця, оскільки жодних зобов`язань ОСОБА_1 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має, тому обтяження її майна порушує її право володіння та вільне розпорядження ним. Позивач придбала спірну квартиру у встановленому законом порядку - за договором купівлі-продажу від 21 вересня 2011 року, який не визнавався судом недійсним, має правовстановлюючий документ, на підставі якого набула права власності на спірну квартиру та є її власником на час розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, придбала квартиру в той час, коли запис про заборону був виключений з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, а тому стаття 23 Закону України «Про іпотеку» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 не знала, що спірна квартира знаходиться під обтяженням.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на іпотечне майно змінено. Викладено мотивувальну частину у редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 щодо вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек запису щодо квартири АДРЕСА_1 , внесеного на підставі договору іпотеки від 19 червня 2006 року № 3731 за № 3352021 від 19 червня 2006 року за типом змін: зміна обтяження за № 12449741 від 27 квітня 2012 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності залишено без змін (а.с. 24-31).

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні зустрічного позову до ОСОБА_1 не врахував, що іпотека не припинилася, зобов`язання, на забезпечення якого спірну квартиру передано в іпотеку, не виконане, тому вимоги кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» до нового власника є обґрунтованими. Проте ТОВ «ОТП Факторинг України» із зустрічним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до суду з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про усунення перешкод у здійсненні права власності, суд апеляційної інстанції зазначив, що сплив позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє іпотеки, іпотека за договором від 19 червня 2006 року не припинилася, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Суд апеляційної інстанції зробив такі висновки з посиланням на висновки, що містяться у постанові Верховного Суду у справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21) за подібних правовідносин, копія якої була долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву у даній справі (а.с. 74-98).

Встановлено, що постановою Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 758/9883/15 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року - без змін (а.с. 174-180).

Суд касаційної інстанції зазначив, що іпотека з підстав, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», не припинилася, зобов`язання, на забезпечення якого спірна квартира передана в іпотеку, не виконане. З урахуванням наведеного, а також встановивши, що заборона відчуження була знята за заявою ПАТ «ОТП Банк», який уже не був кредитором, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову та зазначив, що на спірні правовідносини поширюється стаття 23 Закону України «Про іпотеку». Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18, предметом розгляду в якій були вимоги з подібних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що під час набуття у власність спірного майна позивачка не знала про наявність обтяжень, адже відомостей про це у публічному реєстрі не було, отже, набула його правомірно, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 та постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 905/294/17, від 21 березня 2018 року у справі № 487/1398/15, Верховний Суд відхилив з огляду на те, що встановлені судами у зазначених справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є відмінними від тих, що установлені у справі, яка переглядається. При цьому у справі, що переглядається, суди не ухвалювали рішення про позбавлення права власності позивачки на спірну квартиру, а тому відсутні порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Заявниця посилається на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справах «Pincova and Pine v. the Czech Republic» (Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки), «Gashi v. Croatia» (Ґаші проти Хорватії) та інші). Водночас висновки ЄСПЛ необхідно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 мала можливість з`ясувати, що заборона відчуження предмета іпотеки була знята на підставі заяви неналежного кредитора.

З вищевикладеного вбачається, що суб`єктний склад сторін за пред`явленими позовними вимогами у справі № 758/9883/15 та у справі № 758/9443/22, яка наразі переглядається в апеляційному порядку ( ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), предмет (скасування /вилучення/ запису № 12449741 від 27 квітня 2012 року про реєстрацію обтяження спірної квартири іпотекою)та підстави позовів (порушення права власності позивача як добросовісного набувача іпотечного майна та відсутність підстав для застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку») є тотожними.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania»), пункт 61).

Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

З огляду на викладене, оскільки постанова Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі № 758/9883/15, що набрала законної сили, прийнята з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у даній справі, колегія суддів вважає наявними підстави для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

При цьому колегія суддів враховує, що хоча ОСОБА_1 і просиласкасувати рішення державного реєстратора № 12449741 від 27 квітня 2012 року про реєстрацію обтяження іпотекою спірної квартири за іпотекодержателем ТОВ «ОТП Факторинг», втім згідно наданої позивачем інформаційної довідки від 23 грудня 2019 року приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М. такого рішення не приймала, а лише внесла 27 квітня 2012 року до Державного реєстру іпотек відповідний запис про обтяження квартири АДРЕСА_1 іпотекою на підставі договору іпотеки від 19 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В. за реєстром № 3731 (а.с. 34).

З підстав порушення приватним нотаріусом Бондар І.М. правил територіальності, визначених статтею 73 Закону України «Про нотаріат», позов у даній справі не пред`являвся, тому відсутні підстави для врахування зазначених обставин у питанні закриття провадження у справі.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду про задоволення позовних вимог підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 та частин першої статті 377 ЦПК України, оскільки в частині вимог про скасування державної реєстрації прав, а саме скасування /вилучення/ запису № 12449741 від 27 квітня 2012 року про реєстрацію обтяження спірної квартири іпотекою є таке, що набрало законної сили судове рішення у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не бере, оскільки місцевий суд повинен був відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про скасування державної реєстрації прав з наведених вище правових підстав, а не розглядати спір по суті та ухвалювати рішення всупереч висновків, наведених у постанові Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі № 758/9883/15, яка набрала законної сили з дня її прийняття, та фактично самостійно змінивши підстави пред`явленого позову.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи і апеляційна скарга не містять.

На підставі викладеного та керуючись статтями 255, 367 - 369, 372, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 рокускасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, про скасування державної реєстрації прав закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній