Постанова

Іменем України

04 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 278/2487/21

провадження № 61-4649св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство охорони здоров`я України, Державна установа «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`яУкраїни»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2021 року у складі судді Перекупки І. Г. та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року у складі колегії суддів Коломієць О. С., Талько О. Б, Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров'я України (далі - МОЗ України), Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`яУкраїни» (далі - ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України») про визнання незаконним та скасування наказу МОЗ України, що обмежує право на працю, усунення перешкод у виконанні посадових обов'язків керівника закладу охорони здоров`я та з позовом про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення.

Позов мотивований тим, що з 14 травня 2013 року він обіймає посаду директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

Відповідно до наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку із зміною назви ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» на Державна установа «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» виконання обов`язків генерального директора центру контролю та профілактики хвороб МОЗ України було покладено на третю особу ОСОБА_2 , не звільнивши при цьому його з посади (чи відсторонивши від роботи).

Вказаним наказом ОСОБА_2 доручалося подати на державну реєстрацію установчі документи перейменованого центру та направити до МОЗ України витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань із відомостями про реєстрацію змін до установчих документів центру та структуру і штатний розпис перейменованої установи, а також виконувати посадові обов`язки генерального директора до його призначення в установленому законодавством порядку.

У зв`язку із невідповідністю наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 вимогам Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», нормам КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників у частині покладення виконання обов`язків генерального директора на ОСОБА_2 , державним реєстратором відділу державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації Житомирської міської ради 10 червня 2021 року було зупинено розгляд документів з вимогою привести їх у відповідність до законодавства, а 25 червня 2021 року через неусунення порушень у визначений строк та ненадання наказу про звільнення чи відсторонення позивача від роботи і копії трудової книжки із записом про звільнення, відмовлено у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу.

19 липня 2021 року позивача попереджено про наступне звільнення з посади з 01 вересня 2021 року, що містить посилання на наказ МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103. У попередженні вказано, що саме зміни істотних умов праці стали підставою для наступного його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Обставини трудового спору, який втретє виник між ним та МОЗ України, співпадають з обставинами, які встановлені судами у справах № 278/1725/20 та № 278/2954/20, в яких дії МОЗ України визнані незаконними.

Оскільки наказу МОЗ України про зміни в організації виробництва і праці немає, зміна істотних умов праці, а саме перейменування посади з директор на генеральний директор та покладення обов`язків на іншу особу є незаконною, отже, є незаконним звільнення його за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

На момент видання спірного наказу він працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, тому тимчасово покладати обов`язки на іншу особу у відповідача не було підстав.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2021 року цивільну справу № 278/2487/21 (провадження №2/295/3062/21) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу МОЗ України, що обмежує право на працю, усунення перешкод у виконанні посадових обов`язків керівника закладу охорони здоров`я об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 295/14500/21 (провадження 2/295/3270/21) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року, позов задоволеночастково.

Визнано незаконним та скасовано наказ МОЗ України від 02червня 2021 року № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» в частині, що стосується покладення на ОСОБА_2 виконання обов`язків генерального директора ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» як такий, що перешкоджає ОСОБА_1 в реалізації права на працю та виконанні посадових обов`язків керівника закладу охорони здоров`я. Визнано незаконним та скасовано наказ МОЗ України України від 27 жовтня 2021 року № 39-0 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Віншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що після закінчення строку контракту трудові правовідносини між ОСОБА_1 та ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» не були припинені, що відповідно статті 39-1 КЗпП України вказує на ту обставину, що дія трудового договору була продовжена на невизначений строк.

Надалі,до дня видання МОЗ України спірного наказу в частині, що стосується покладення на ОСОБА_2 виконання обов`язків генерального директора, трудовий договір із позивачем не розривався, накази про його звільнення з посади директора ДУ «Житомирський лабораторний центр МОЗ України» чи відсторонення від виконання трудових обов`язків не видавались. Отже, трудові правовідносини між позивачем та ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» тривають з 14 травня 2013 року й до цього часу. Томупризначення на посаду виконуючим обов`язки керівника цієї установи ОСОБА_2 не відповідає положенням трудового законодавства та порушує права позивача. При цьому, зміна назви посади «директор» на «генеральний директор» не свідчить про те, що посада, яку обіймає ОСОБА_1 , є вакантною.

Покладення нових додаткових функцій на центри контролю та профілактики хвороб МОЗ України та зміна вже існуючихне стосуються зміни функціональних обов`язків керівника закладу та не можуть бути законною підставою для звільнення з посади.

Штатнийрозпис ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» не передбачає двіпосади «директор» та «генеральний директор», а КЗпП України не міститьнорм, які б надавали право розірвати трудовий договір за наявності такої підстави, як виключення працівника з переліку осіб, на яких покладається виконання обов`язків керівника установи.

Наслідком зміни назви посади керівника установи не є скорочення посади «директор» та не означає припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), а тому підстав для звільнення його з посади з 01 вересня 2021 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у МОЗ України не було.

У наказі від 27 жовтня 2021 року № 39-О «Про звільнення ОСОБА_1 » не вказано, за якою конкретною підставою (ліквідацією, реорганізацією, банкрутством, перепрофілюванням установи, скороченням чисельності або скороченням штату працівників) звільнено позивача ОСОБА_1 .

Суд критично ставиться до посилання відповідача на те, що відбулася зміна істотних умов праці, оскільки не відбулось запровадження нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій. Натомість відбулась зміна назви установи, незначне розширення діяльності, покладення на нього додаткових завдань, що супроводжувалось лише зміною посади «директор» на «генеральний директор».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2022 року МОЗ України звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року, просить скасувати судові рішення та відмовити у позові.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про безстроковість трудового договору позивача, оскільки статтею 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що керівники державних та комунальних закладів охорони здоров`я призначаються на посаду уповноваженим виконавчим органом управління власника закладу охорони здоров`я на конкурсній основі шляхом укладення з ними контракту на строк від трьох до п`яти років.

Суд послався на те, що змінилася лише назва підприємства, проте не звернув уваги на те, що до функціоналу лабораторного центру додано близько 30 функцій та видозмінено декілька існуючих.

МОЗ України відповідно до функціональних обов`язків призначає на посаду та звільняє з посади керівників закладів охорони здоров`я. Призначення виконуючого обов`язки генерального директора державної установи є виключним повноваженням органу управління, спрямованим на забезпечення виконання державною установою своїх завдань та повноважень.

Висновок судів про незаконність наказу МОЗ України не відповідає дійсності. Оскільки посада генерального директора лабораторного центру є вакантною, МОЗ України правомірно призначило виконуючого обов`язки.

Суд першої інстанції розглянув справу без урахування відзиву МОЗ України на позов.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо можливості зайняття посади керівником закладу охорони здоров`я безстроково з урахуванням частини десятої статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що частина десята статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» не є підставою заявленого позову, спір стосується законності звільнення згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, тому МОЗ безпідставно посилається на вказану норму, щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду.

Питання перебування на посаді після закінчення контракту у справі № 278/2487/17 не розглядалося, тому оскаржувані судові рішення не підлягають перегляду на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зміна назви підприємства не є підставою для його звільнення згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доручення установі виконання нових функцій не стосується зміни функціональних обов`язків керівника та звільнення його з посади у зв`язку з цим.

Він відповідає вимогам, що встановлені до керівника закладу охорони здоров`я, підстав для його звільнення не було.

Суди правильно врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14а, про те, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, однак це не має бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників.

Посада директора не була вакантною, оскільки він її обіймав. Зміна назви установи не призвела до скорочення посади директора.

За спливом строку на попередження про вивільнення його не звільнено, він продовжив свою роботу, тому звільнення є незаконним.

У наказі про звільнення не вказано конкретну підставу.

Процесуальним законодавством не встановлено підстав для відкладення розгляду справи для того, щоб відповідач подав відзив у встановлений судом строк.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У червні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадженнябез повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 14 травня 2013 року обіймає посаду директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», що підтверджено трудовою книжкою та витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань із відомостями про керівника ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

Відповідно до наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року №1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку із зміною назви ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗУкраїни» на ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» виконання обов`язків генерального директора центру контролю та профілактики хвороб МОЗ України було покладено на ОСОБА_2 до призначення на цю посаду в установленому законодавством порядку.

Вказаним наказом на ОСОБА_2 покладались обов`язки подати на державну реєстрацію установчі документи перейменованого центру та направити до МОЗ України витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань із відомостями про реєстрацію змін до установчих документів центру та структуру і штатний розпис перейменованої установи.

10червня 2021 року державний реєстратор відділу державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації Житомирської міської ради зупинив розгляд вказаних документів з вимогою привести їх у відповідність до норм законодавства.

25 червня 2021 року через неусунення порушень у визначений строк, ненадання наказу про звільнення чи відсторонення від роботи ОСОБА_1 та копії трудової книжки із записом про звільнення, державний реєстратор відмовив у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу щодо ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

19 липня 2021 року позивач ознайомився з попередженням про наступне звільнення, в якому зазначено, що відповідно до наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» будуть змінені істотні умови праці, у зв`язку з чим МОЗ України попереджає про наступне звільнення із займаної посади з 01 вересня 2021 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом МОЗ України № 39-О від 27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Крім того, у липні 2020 року 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до МОЗ України, ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_3 , про усунення перешкод в реалізації права на працю шляхом визнання незаконними та скасування наказів МОЗ України («Про призначення ОСОБА_3 » виконуючим обов`язки директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України») (справа № 278/1725/20).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 січня 2021 року позов ОСОБА_1 у справі № 278/1725/20 задоволено частково. Визнано незаконним наказ МОЗ України від 15 червня 2021 року № 29-О «Про призначення ОСОБА_3 ». В частині визнання незаконним та скасування наказу МОЗ України від 26 червня 2020 року № 31-О та в частині вимог до ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 278/1725/20 апеляційну скаргу МОЗ України залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 січня 2021 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу МОЗ України від 26 червня 2020 року № 31-О «Про призначення ОСОБА_3 » скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним наказ МОЗ України від 26 червня 2020 року № 31-О «Про призначення ОСОБА_3 виконуючим обов`язки директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Також у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до МОЗ України, ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у виконанні трудових обов`язків, визнання незаконними та скасування наказів (справа №278/2954/20).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі № 278/2954/20 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнанонезаконним та скасованонаказ МОЗ України від 19 жовтня 2020 року № 2361 «Про приведення у відповідність до законодавства посад керівників лабораторних центрів, що належать до сфери управління МОЗ України» та наказ МОЗ України від 23 жовтня 2020 року № 2419 в частині призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДУ«Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» ОСОБА_3 .

Визнано незаконним та скасовано наказ МОЗ України від 27 листопада 2020 року № 2750 в частині призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» Зарицького О. М.

Судові рішення у справах № 278/1725/20, 278/2954/20 набрали законної сили.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частини перша, третя статті 21 КЗпП України).

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Верховний Суд зауважує, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, КЗпП України встановлює гарантії для захисту трудових прав та незаконного звільнення працівника.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Щодо реорганізації державної установи

Вирішуючи спір та задовольнивши позов, суди попередніх інстанцій виходили зі зміни назви установи відповідача, незначного розширення функцій установи, покладення на керівника установи додаткових завдань, що супроводжувалось лише зміною посади «директор» на «генеральний директор».

Суди встановили, що наказом МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 назва ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» змінена на ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України». Крім того, до функціоналу лабораторного центру додано близько 30 функцій та видозмінено декілька існуючих.

Проте наказ МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» не визначив скорочення чисельності або штату працівників, у тому числі посади директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», яку обіймав позивач.

Відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників № 78 «Охорона здоров`я», затвердженого наказом МОЗ України від 29 березня 2002 року № 117 з наступними змінами та доповненнями, посади генеральний директор (директор)/начальник(завідувач) закладу охорони здоров`я є однією посадою.

Перейменування юридичної особи - роботодавця та посади керівника закладу охорони здоров`я не має наслідком автоматичного скорочення посади директора такої установи.

Покладення нових додаткових функцій на центри контролю та профілактики хвороб МОЗ України та зміна вже існуючих не стосуються зміни функціональних обов`язків керівника закладу та не можуть бути законною підставою для звільнення з посади.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із переформатуванням установи (на цю підставу позову також посилається позивач) законодавство про працю не передбачає.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом (частина друга статті 167 ЦК України).

На юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (стаття 82 ЦК України).

Згідно зі статтею 59 ГК України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Процес реорганізації згідно з чинним законодавством України супроводжується низкою обов`язкових процедур, а саме: відбувається припинення діяльності існуючої юридичної особи; здійснюється державна реєстрація новоствореної юридичної особи; розробляються нові установчі документи; до новоутвореного суб`єкта господарювання переходить усе майно, всі майнові права й обов`язки попереднього суб`єкта господарювання (стаття 59 ГК України, стаття 108 ЦК України).

Відповідно до статті 104 ЦК України (у редакції, станом на час прийняття наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (крім установ, які не можуть бути перетвореними). У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Заклади охорони здоров`я комунальної та державної форми власності, що діють в організаційно-правовій формі установи, можуть бути реорганізовані, у тому числі шляхом перетворення, за рішенням власника або уповноваженого органу управління (стаття 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).

У ЦК України закріплені чотири форми реорганізації, серед яких: злиття, приєднання, поділ, перетворення (статті 106-109).

Верховний Суд виходить з того, що при реорганізації завжди має місце правонаступництво. Суть перетворення як форми реорганізації юридичної особи полягає в тому, що на основі юридичної особи створюється нова організація, яка має інший профіль, цілі діяльності, структуру тощо, але приймає всі активи і пасиви попередника. При перетворенні юридична особа припиняється шляхом заснування нової юридичної особи.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 437-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних установ та організацій до сфери управління Міністерства охорони здоров`я» та наказу МОЗ України від 01 липня 2016 року № 644 «Про прийняття до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ» ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» прийнятий до сфери управління МОЗ України.

Верховний Суд зазначає, що у преамбулі наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ-лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» зроблено посилання на нормативні акти, якими керувалося МОЗ України, видавши відповідний наказ.

Так, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2020 року № 1133-р «Про затвердження плану пріоритетних дій Уряду на 2020 рік» передбачено затвердити план пріоритетних дій Уряду на 2020 рік (далі - План дій).

Відповідно до пункту 439 Плану дій передбачено вжиття заходів до переформатування державних установ ? обласних лабораторних центрів МОЗ в центри з контролю та профілактики хвороб.

У касаційній скарзі МОЗ України зазначає, що відбулися зміни в організації виробництва і праці, в тому числі перепрофілювання установи - ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України». До функціоналу центру було додано близько 30 функцій та видозмінено вже існуючі.

Верховний Суд зазначає, що з огляду на застосування у вказаному вище розпорядженні терміну переформатування (такий термін ні ЦК України, ні ГК України не вживають) необхідно оцінити, чи відбулася реорганізація ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», виходячи із змісту наказу МОЗ від 02 червня 2021 року № 1103 та установчих документів.

У теорії права під перепрофілюванням підприємства розуміють, зокрема, зміну виду його діяльності. Такі заходи можуть призвести до необхідності заміни працівників одних професій іншими, а також скорочення штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 було зазначено, що при реорганізації підприємства або його перепрофілюванні звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальностями, кваліфікацією, професіями.

Згідно з наказом МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльностідержавних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» передбачено:

1) змінити назву державних установ - лабораторних центрів МОЗ на центри контролю та профілактики хвороб МОЗ (далі - центри) згідно з додатком 1 до наказу;

2) на центри покласти функції у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, захисту населення від інфекційних хвороб, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, біологічної безпеки та біологічного захисту, епідеміологічного нагляду (спостереження), імунопрофілактики, промоції здорового способу життя та запобігання факторам ризику, боротьби із стійкістю до протимікробних препаратів, реагування на небезпеки для здоров`я та надзвичайні стани в сфері охорони здоров`я, та затвердити статути обласних центрів;

3) покласти виконання обов`язків генеральних директорів центрів на осіб та призначити в.о. генеральних директорів центрів згідно з додатком 2 до наказу, до призначення генеральних директорів центрів;

4) в. о. генеральних директорів центрів подати на державну реєстрацію установчі документи центрів, а також до відповідних структурних підрозділів МОЗ України витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію змін до установчих документів, подати МОЗ України на затвердження структури та штатні розписи центів, управлінню по роботі з персоналом у двомісячний строк забезпечити організацію та проведення конкурсів на зайняття посад генеральних директорів центрів у встановленому законодавством порядку (а. с. 17, т. 1).

Відповідно до статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» заклад охорони здоров`я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом). Керівником закладу охорони здоров`я незалежно від форми власності може бути призначено лише особу, яка відповідає єдиним кваліфікаційним вимогам, що встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров`я здійснюються відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 3 розділу І Статуту ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» (нова редакція) (далі - Статут) центр є правонаступником ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», що прийнята до сфери управління МОЗ України відповідно до розпорядження КМУ від 08 червня 2016 року № 437 «Про передачу цілісних майнових комплексів державних установ та організацій до сфери управління МОЗ» та наказу МОЗ України від 01 липня 2016 року № 644 «Про прийняття до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ» (а. с. 138-190, т. 2).

Згідно з пунктом 1 розділу IV Статуту Центр є юридичною особою публічного права. Права і обов`язки юридичної особи Центр набуває з дня його державної реєстрації.

Відповідно до наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року №1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку із зміною назви ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» на ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» виконання обов`язків генерального директора центру контролю та профілактики хвороб МОЗ України було покладено на ОСОБА_2 до призначення на цю посаду в установленому законодавством порядку.

Вказаним наказом покладались обов`язки на ОСОБА_2 подати на державну реєстрацію установчі документи перейменованого центру та направити до МОЗ України витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань із відомостями про реєстрацію змін до установчих документів центру та структуру і штатний розпис перейменованої установи.

У витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» вказано на перейменування на ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України».

Із змісту наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103, Статуту випливає, що фактично було проведено реорганізацію (перетворення) ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» в ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України».

ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

З огляду на викладене держава в особі МОЗ України, який є уповноваженим органом управління, прийняла рішення про створення центрів, зокрема ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України», шляхом реорганізації ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

За загальним правилом, викладеним в частині четвертій статті 36 КЗпП України, у разі реорганізації підприємства, установи, організації дія трудового договору працівника триває.

У цьому випадку власник підприємства, установи, організації (уповноважений ним орган) має право розірвати трудовий договір з працівником (на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України) тільки у разі, якщо одночасно з реорганізацією на підприємстві, установі, організації проводиться скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення працівника на цій підставі можливе тільки у тому випадку, якщо такого працівника за його згоди неможливо перевести на іншу роботу.

Відповідно до статті 64 ГК України право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власникові (уповноваженому ним органу).

Верховний Суд виходить з того, що скорочення штату працівників та скорочення чисельності працівників є різними поняттями. При скороченні чисельності відбувається звільнення працівників підприємства, установи, організації, внаслідок чого скорочується їх загальна кількість. При скороченні штату відбувається зміна кількості і/або ліквідація окремих посад, спеціальностей, професій тощо.

У цій справі у зв`язку з реорганізацією, зокрема, відбулася зміна в управлінні центром, введено посаду генерального директора, посади директора не існує.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу 7 Статуту управління центром здійснюється відповідно до цього статуту на підставі поєднання прав Уповноваженого органу управління щодо господарського використання державного майна і участі в управлінні трудового колективу. Керівництво господарською діяльністю центром здійснює генеральний директор (далі - керівник), який призначається на посаду та звільняється з посади наказом Уповноваженого органу управління на умовах контракту у порядку, встановленому законодавством. Строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, звільнення з посади, інші умови найму визначаються контрактом

Відповідно до пункту 6 Порядку проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року № 1094, орган управління тимчасово (з дня виникнення вакантної посади до призначення керівника закладу за результатами конкурсу) покладає виконання обов`язків керівника закладу на особу з числа штатних працівників закладу або призначає виконуючого обов`язки з числа інших осіб на строк, що не перевищує два місяці.

Особа, на яку покладається виконання обов`язків керівника закладу або яка призначається виконуючим обов`язки керівника закладу, повинна відповідати єдиним кваліфікаційним вимогам для керівника закладу охорони здоров`я

Наказом МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 виконання обов`язків генерального директора центру контролю та профілактики хвороб МОЗ України покладено на ОСОБА_2 .

Щодо підстав поновлення на посаді

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що після закінчення строку контракту трудові правовідносини між ОСОБА_1 та ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» не були припинені, що згідно зі статтею 39-1 КЗпП України вказує на ту обставину, що дія трудового договору була продовжена на невизначений строк.

Такі обставини встановлені судами у справах № 278/1725/20 та №278/2954/20 за позовами ОСОБА_1 щодо незаконності призначення ОСОБА_3 виконуючим обов`язки директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

У позовній заяві на обґрунтування незаконності звільнення з посади ОСОБА_1 посилається на рішення судів у вказаних вище справах, а також у відзиві на касаційну скаргу.

Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що після закінчення строку контракту трудові правовідносини між ОСОБА_1 та ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» не були припинені, отже, були продовжені на невизначений строк, з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо строків трудового договору позивача у цій справі суди попередніх інстанцій виходили з обставин, які були встановлені у справах № 278/1725/20, 278/2954/20 (рішення у яких в касаційному порядку не оскаржувалися).

У справі № 278/1725/20 суди встановили, що відповідно до наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 14 травня 2013 № 71-о ОСОБА_1 з 14 травня 2013 року призначений на посаду директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України».

14 травня 2013 року Державна санітарно-епідеміологічна служба України уклала з позивачем контракт № 7, згідно з яким ОСОБА_1 призначений на посаду директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» на строк з 14 травня 2013 року до 14 травня 2014 року, який додатковою угодою №1 до контракту №7 продовжений до 14 травня 2017 року.

Відповідно до Наказу МОЗ України від 01 липня 2016 року № 644 вирішено прийняти до сфери управління МОЗ України цілісні майнові комплекси державних підприємств та державних установ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, припинити діяльність державних підприємств та державних установ, в тому числі й ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» шляхом їх реорганізації у формі приєднання до державної установи «Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України», яка є правонаступником всіх прав та зобов`язань державних підприємств та державних установ.

Відповідно до наказу МОЗ України від 08 липня 2016 року № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 01.07.2016 № 644» на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків керівника ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України».

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2017 року № 348 сасовано рішення про реорганізацію Державної санітарно-епідеміологічної служби шляхом її приєднання до Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та прийнято рішення про ліквідацію Державної санітарно-епідеміологічної служби.

Згідно з наказом МОЗ України від 05 червня 2020 року № 1337 внесено зміни до переліку виконуючих обов`язки директорів державних підприємств та державних установ МОЗ України, затвердженого наказом МОЗ від 08 липня 2016 року № 89, який надалі скасовано наказом МОЗ України від 26 червня 2020 року № 1459.

15 червня 2020 року МОЗ України видало наказ № 29-О про призначення ОСОБА_3 виконуючим обов`язки директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» тимчасово до призначення директора цієї установи у встановленому законодавством порядку. Наказано ОСОБА_1 передати, а ОСОБА_3 прийняти справи державної установи, про що скласти відповідний акт прийому-передачі та направити до Управління аудиту та аналітики.

Наказом МОЗ України від 26 червня 2020 року № 30-О скасовано наказ МОЗ України від 15 червня 2020 року № 29-О.

26 червня 2020 року МОЗ України винесло наказ №31-О про призначення ОСОБА_3 виконуючим обов`язки директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» (а. с.11, 149, т.1).

30 листопада 2020 року МОЗ України винесло наказ № 57-О, яким визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 26 червня 2020 року № 31-О «Про призначення ОСОБА_3 » (а.с.188, 205, т.2).

Відповідно до пункту 2 Розділу 7 Статуту ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», чинного на час виникнення спірних правовідносин, керівником центру є директор, який призначається на посаду наказом Уповноваженого органу управління на умовах контракту у порядку, встановленому законодавством. Уповноважений орган управління призначає на посаду та звільняє з посади у встановленому порядку Керівника Центру, укладає і розриває контракт з Керівником; призначає в.о. Керівника Центру у разі звільнення або відстрочення Керівника Центру (п. 2 Розділ 8 Статуту).

У справі № 278/1725/20 суди встановили, що на момент винесення спірних наказів та призначення ОСОБА_3 виконуючим обов`язки директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» ОСОБА_1 звільненим (чи відстороненим) не був, продовжував обіймати посаду керівника установи, до штатного розпису зміни не вносились як і будь-які записи до трудової книжки, трудовий договір відповідно до вимог трудового законодавства не припинявся.

У справах 278/1725/20, 278/2954/20, встановивши обставини, суди дійшли висновку, що позивач працює на посаді директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» згіднот з безстроковим трудовим договором.

З урахуванням встановлених обставин у вище зазначених цивільних справах, Верховний Суд зазначає, що після закінчення контракту, відповідно до наказу МОЗ України від 08 липня 2016 року № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 01 липня 2016 № 644» на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків керівника ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

Отже, з липня 2016 року ОСОБА_1 виконував обов`язки керівника ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» на тимчасовій основі до призначення на цю посаду керівника наказом Уповноваженого органу управління на умовах контракту у порядку, встановленому законодавством.

Верховний Суд зазначає, що призначення ОСОБА_1 виконуючим обов`язки є видом строкового трудового договору, строк якого закінчуються після призначення керівника підприємства на умовах контракту у порядку, встановленому законодавством.

Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Свою волю на укладення строкового трудового договору ОСОБА_1 виявив, коли погодився працювати виконуючим обов`язки до призначення керівника підприємства відповідно до пункту 2 Розділу 7 Статуту ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», а отже, і волю на припинення такого трудового договору до настання певного юридичного факту.

Правовий статус працівника, з яким укладено строковий договір, не відрізняється від правового статусу працівника, з яким укладено трудовий договір на невизначений строк.

Під час укладення трудового договору на визначений строк цей строк установлюється за погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події. У цій справі строк трудового договору визначений такою подією як призначення керівника підприємства на умовах контракту у порядку, встановленому законодавством.

Отже, уклавши строковий трудовий договір, ОСОБА_1 мав усвідомлювати, що він буде виконувати обов`язки керівника ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» тимчасово до вирішення питання про призначення його чи іншої особи керівником підприємства, інакше він буде звільнений від виконання трудових обов`язків на підставі наказу уповноваженого органу управління.

Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17 (провадження № 61-3146св18), від 14 вересня 2022 року у справі № 752/3341/19 (провадження № 20146св21).

Таким чином, висновки судів про продовження дії трудового договору ОСОБА_1 на невизначений строк, викладені у справах № 278/1725/20, 278/2954/20, не мають преюдиційного значення для вирішення цієї справи, преюдиційне значення мають встановлені обставини щодо трудових відносин ОСОБА_1 , а саме укладення з ним контрактів, та призначення виконуючим обов`язки керівником юридичної особи. Тому в цій частині доводи відзиву ОСОБА_1 на касаційну скаргу є необґрунтованими.

З огляду на приписи пункту 1 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України Верховний Суд зауважує,що звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У зв`язку з призначенням виконуючим обов`язки генерального директора центру ОСОБА_2 та зі зміною істотних умов праці відповідно до наказу МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» позивач 19 липня 2021 року ознайомився з попередженням про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Отже, відповідач вказавши чим обумовлено вивільнення позивача з посади, а саме зміна істотних умов праці, фактично повідомив ОСОБА_1 про вивільнення саме у зв`язку з реорганізацією державної установи.

Позивачу були запропоновані посади, він не виявив бажання їх зайняти, вказавши, що зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не погоджується, оскільки це суперечить трудовому законодавству України, практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини ( а. с. 29, т. 1).

Оскільки між ОСОБА_1 та МОЗ України був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту -призначенням на посаду наказом Уповноваженого органу управління на умовах контракту у порядку, встановленому законодавством, а також у зв`язку з його відмовою від запропонованих посад , звільнення позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідало вимогам КЗпП України.

Аналізуючи встановлені судами обставини справи, враховуючи те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням трудового законодавства, суди дійшли помилкового висновку, що наказ МОЗ України від 02 червня 2021 року № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» в частині, що стосується покладення на ОСОБА_2 виконання обов`язків генерального директора ДУ «Житомирський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», та наказ про звільнення позивача необхідно визнати незаконними та скасувати.

З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у позову, оскільки суди помилково застосували норми матеріального права до спірних правовідносин та неправильно норми процесуального права щодо преюдиційних обставин.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо можливості зайняття посади керівником закладу охорони здоров`я безстроково з урахуванням частини десятої статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

Згідно зі статтею 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» керівники державних та комунальних закладів охорони здоров`я призначаються на посаду уповноваженим виконавчим органом управління власника закладу охорони здоров`я на конкурсній основі шляхом укладання з ними контракту на строк від трьох до п`яти років. Порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я та порядок укладання контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, а також типова форма такого контракту затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Верховний Суд викладав висновки щодо можливості поноволення на посаді керівника юридичної особи, якщо зайняття ним відповідної посади вимагає укладення контракту, а також щодо керівника, який тимчасово виконує обов`язки, тобто з яким фактично укладено строковий трудовий договір, тому доводи касаційної скарги про відсутність відповідного висновку Верховного Суду не знайли свого підтвердження (див.: постанови Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі № 638/2053/20, провадження № 61-15251св21, від 14 вересня 2022 року у справі № 752/3341/19, провадження № 61-20146св21, від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, провадження № 61-3146св18).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення новогорішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, вказані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, ВерховнийСуд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства охорони здоров`я України, що обмежує право на працю, усунення перешкод у виконанні посадових обов`язків керівника закладу охорони здоров`я та за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко