1Справа № 335/7130/23 2/335/2611/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Макарова В.О.,

за участю секретар судового засідання Брімер Є.Р.,

представника позивача Сивової Я.В.,

представника відповідачів 1, 2 Короба О.В.,

представника відповідача 3 адвоката Шоніної О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до секретаря Запорізької міської ради Анатолія Куртєва, Запорізької міської ради, Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» про визнання незаконним та скасування розпорядження про поновлення та розпорядження про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до секретаря Запорізької міської ради Анатолія Куртєва, Запорізької міської ради, Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між Запорізьким міським головою Буряком В.В. та ним, ОСОБА_1 , як з головним лікарем комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя», 29.11.2018 року укладено контракт зі строком дії до 03.12.2021 року. Відповідно до наказу Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради (далі за текстом - КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР) № 33р від 04.04.2019 року, згідно з розпорядженням Запорізького міського голови № 621 к/тр 29.03.2019 року внесені зміни до контракту з головним лікарем комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» від 29.11.2018 року ОСОБА_1 та з ним укладено додаткову угоду як з директором комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. На підставі даного розпорядження назву посади «Головний лікар» КУ «МКЛЕ та ШМД м. Запоріжжя» змінено на назву посади «Директор» КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. Згідно додаткової угоди до Контракту від 29.09.2021 року, пункт 29 розділу «Строк дії та інші умови контракту» доповнено реченням: «Цей контракт продовжено на строк 3 (три) роки, контракт діє до 03.12.2024 року».

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2391к/тр від 18.07.2023 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2023 року у справі № 335/211/23 поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради з 18.07.2023 року.

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаним секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року, на підставі листа КНП «Міської лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради від 18.07.2023 року № 01-07/20228, довідок від 18.07.2023 року № 01-06/2026 та 19.07.2023 року № 01-06/2033 директор КНП «Міської лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради відсутній на робочому місці з 14.03.2023 року по 19.07.2023 року у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, що підтверджується табелями обліку робочого часу, на підставі подання виконавчого комітету Запорізької міської ради від 19.07.2023 року № 13529/033-27/02 в зв`язку з виробничою необхідністю, керуючись п. 5 ст. 40, ст. 47 КЗП України зобов`язано: звільнити директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради Дмитра Івченка за п. 5 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; Достроково припинити дію контракту від 29.11.2018 року з ОСОБА_4 з 19.07.2023 року; доручити КНП «Міської лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради видати копію розпорядження про звільнення, письмове повідомлення про нараховані про нараховані йому та виплачені суми при звільненні, в тому числі засобами електронного зв`язку та поштовим відправленням та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, якщо вона зберігається у працівника; вважати таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 15.03.2023 року № 543 к/тр «Про звільнення та дострокове розірвання контракту з ОСОБА_2 » з 19.07.2023 року.

Позивач не погоджується з вищезазначеними розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2391к/тр від 18.07.2023 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » та розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року і вважає їх незаконними, протиправними та такими, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2023 року у цивільній справі № 335/2171/23 допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради.

Позивач вважає, що судове рішення не було виконане відповідачами в належний спосіб, оскільки розпорядження Запорізького міського голови, підписане секретарем Запорізької міської ради А.Куртєвим від 18.07.2023 року № 2391 к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_5 » прийняте з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема, датою поновлення вказано дату прийняття судом рішення, а не дату скасованого судом розпорядження про звільнення, відсутні посилання на скасування розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради, № 543 к/тр від 15.03.2023 року «Про звільнення та дострокове розірвання контракту з ОСОБА_6 », не ознайомлено позивача з цим розпорядженням.

В подальшому, відповідач, без належного виконання судового рішення в частині негайного поновлення на роботі, незаконно приймає рішення про звільнення позивача з роботи та дострокове припинення дії контракту від 29.11.2018 року з ОСОБА_4 з 19.07.2023 року.

Незаконність розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року полягає в наступному.

Розпорядженням Запорізького міського голови підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року, директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради Дмитра Івченка звільнено на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Позивач вважає, що законодавчо встановлена пунктом 5 статтею 40 КЗпП України підстава для звільнення не може бути застосована до нього, оскільки, хоча він і дійсно з 14.03.2023 року перебуває на лікарняному, однак нез`явлення на роботі обґрунтовано його відстороненням від виконання службових обов`язків на підставі розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем міської ради Анатолієм Куртєвим № 422 к/тр «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових повноважень» з 28.02.2023 року до закінчення розгляду справи судом.

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем міської ради Анатолієм Куртєвим № 1954 к/тр від 19.06.2023 року «Про втрату чинності та скасування розпорядження» визнано таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 28.02.2023 року № 422 к/тр «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків» з 07.04.2023 року (дня набрання законної сили постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя у справі № 3351838/23 від 27.03.2023 року) у зв`язку з закінченням розгляду справи. Вказане розпорядження не доведено до відома позивача, про його існування він дізнався 23.06.2023 року в ході розгляду цивільної справи № 335/2171/23, після ознайомлення представника в судовому засіданні з цим розпорядженням. З огляду на зміст вказаних вище розпоряджень, позивач впродовж часу з 28.02.2023 року по 19.06.2023 року (по день прийняття цього розпорядження, а не визнання його не чинним в минулу дату) був відсторонений і не допускався до роботи, що нівелює застосування п. 5 ст. 40 КЗпП України, як правову підставу звільнення позивача.

Крім того, позивач вказує на те, що звільнення працівника у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності - право роботодавця, а не обов`язок. За оскаржуваним розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем міської ради Анатолієм Куртєвим № 422 к/тр від 28.02.2023 року «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових повноважень», тимчасово, на період відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради, покласти з 28.02.2023 року на ОСОБА_7 - медичного директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради - виконання обов`язків директора Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. В подальшому, розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради, № 543 к/тр від 15.03.2023 року «Про звільнення та дострокове розірвання контракту з Д. Івченком» цю ж особу призначено тимчасово виконуючим обов`язків директора КНП «МЛЕ та ШМД».

Тобто, починаючи з 28.02.2023 року по 19.07.2023 року обов`язки позивача, як директора КНП «МЛЕ та ШМД» тимчасово виконувались ОСОБА_7 , що забезпечувало роботу Підприємства. Отже, ті обставини, що обов`язки позивача на посаді директора КНП «МЛЕ та ШМД» тимчасово виконувалися особою, призначеною за розпорядженнями № 422 к/тр від 28.02.2023 року, № 543 к/тр від 15.03.2023 року, за твердженням позивача, свідчать про відсутність виробничої необхідності в його звільненні, адже відповідні трудові функції на час тимчасової непрацездатності позивача виконував ОСОБА_7 .

З урахуванням викладеного, позивач вказує в позові, що всі підстави, зазначені у оскаржуваному розпорядженні Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року як обґрунтування для розірвання контракту з ним та його звільнення є надуманими та протиправними, а тому оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Оскільки позивач вважає незаконним його звільнення, то заявляє і вимогу про поновлення на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» з дати незаконного звільнення, тобто, з 19.07.2023 року.

З огляду на незаконність розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року і фактичне звільнення позивача з 19.07.2023 року, позивач вважає, що є підстави для стягнення з відповідача КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.07.2023 року по день ухвалення рішення суду.

Також, позивач в позовній заяві вказує на те, що в зв`язку з порушенням його прав у сфері трудових відносин, відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 100000 гривень. Незаконне звільнення позивача вплинуло на його психологічне здоров`я. Враховуючи, що позивач сумлінно та відповідально ставився до покладених на нього обов`язків, сам факт звільнення в значній мірі вплинув на його внутрішній стан. Позивач втратив роботу та, як наслідок, джерело існування для нього та його родини. Крім того, ті обставини, що відповідачем впродовж майже року штучно створюються умови для незаконного звільнення позивача з посади директора КНП «МЛЕ та ШМД» додають позивачеві додаткових моральних страждань і психологічного дискомфорту.

Також позивач просить стягнути з відповідачів на його користь судові витрати, що складаються з витрат на оплату судового збору і витрат на правничу допомогу у сумі 20000 гривень.

05.09.2023 року на адресу суду представником відповідачів секретаря Запорізької міської ради Анатолія Куртєва та Запорізької міської ради подано відзив на оновлену позовну заяву, в якому відповідачі заперечують проти позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим. У відзиві представник відповідачів вказує, що 18.07.2023 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було оголошено вступну та резолютивну частину рішення у справі № 335/2171/23, відповідно до якого допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР. Розпорядження № 2391 прийняте на виконання рішення суду від 18.07.2023 року у справі № 335/2171/23 та повністю відповідає його резолютивній частині. У відповідача не було законних підстав для зазначення іншої дати поновлення на роботі позивача, ніж тієї, яка вказана у рішенні суду. Зазначене вказує на добровільне та вчасне виконання рішення суду, що виключає відповідальність за ст. 236 КЗпП України. Видання розпорядження про поновлення на роботі ніяк не порушу права позивача, тому підстави для такого скасування відсутні.

Розпорядження міського голови від 19.07.2023 року № 2396 к/тр «Про звільнення ОСОБА_2 » прийнято у межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до розпорядження № 2396 директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР Дмитра Івченка звільнено за п. 5 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Відсутність позивача на робочому місці з 14.03.2023 року по 19.07.2023 року у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності підтверджується табелями обліку робочого часу, листами Підприємства, листом головного управління пенсійного фонду України від 21.08.2023 року № 0800-1104-855084.

Твердження позивача, що його відсутність на робочому місці обґрунтована його відстороненням на підставі розпорядження міського голови № 422 к/тр «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових повноважень», а не його непрацездатністю, не відповідає дійсності з наступних підстав.

По-перше, розпорядженням № 422 позивача відсторонено від виконання службових обов`язків з 28.02.2023 року, а відсутній він на робочому місці у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності з 14.03.2023 року.

По-друге, розпорядження № 422 визнано таким, що втратило чинність на підставі розпорядження міського голови від 19.06.2023 року № 1984 к/тр «Про втрату чинності та скасування розпоряджень» з 07.04.2023 року (дня набрання законної сили постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/1838/23 від 27.03.2023 року) у зв`язку з закінченням розгляду адміністративної справи судом.

По-третє, розпорядження № 422 скасоване на підставі рішення суду від 18.07.2023 року у справі № 335/2171/23. Позивач у своєму листі від 02.08.2023 року зазначає, що закриття листка непрацездатності відбулось 01.08.2023 року. Тобто, між скасуванням розпорядження про відсторонення та закриттям лікарняного у позивача була можливість бути присутнім на робочому місці, що підтверджує, що його відсутність була пов`язана саме з причинами непрацездатності, а не відсторонення.

Твердження позивача про те, що він не був допущений до роботи не відповідає дійсності. В період відсторонення з 28.02.2023 року, позивач продовжував виконувати свої обов`язки директора підприємства, перебував на робочому місці та не визнавав законність розпорядження № 422. Свої обов`язки продовжував виконувати до втрати працездатності. Таким чином, позивач знав про втрату чинності та скасування розпорядження № 422, мав допуск до роботи, а його відсутність в період з 14.03.2023 року по 19.07.2023 року не пов`язана з прийняттям вказаного розпорядження.

Виробнича необхідність прийнятого розпорядження міського голови № 2396 полягає в тому, що на час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 за розпорядженням міського голови обов`язки директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР покладено на ОСОБА_7 , який згідно посадової інструкції медичного директора виконує значний обсяг своїх власних обов`язків.

Щодо виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то позивачем невірно застосований порядок розрахунку середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з середньомісячної заробітної плати за останні два місяці роботи. У зв`язку з тим, що позивач з 14.03.2023 року знаходився на лікарняному, у нього не було заробітної плати за цей період та повинен застосовуватися порядок розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до Постанови КМУ № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середнього заробітної плати».

Стосовно стягнення моральної шкоди, то позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких при обрахуванні розміру компенсації можливо було встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальних витрат.

14.09.2023 року (згідно поштового конверту) представником відповідача комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» подано відзив на оновлену позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим. У відзиві представник відповідача вказує, що позивачем не конкретизовано що порушив відповідач в частині його поновлення на посаді директора КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», оскільки саме видання наказу є належними виконанням судового рішення про поновлення на роботі, і саме наказ дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

У відзиві представник відповідача зазначає, що позивач, будучи обізнаним з ухваленим рішенням, до виконання своїх обов`язків не приступив, до робочого місця не прибув. Жодних доказів того, що позивача фактично не було допущено до роботи, чинились перешкоди у допуску до роботи та виконання ним попередніх обов`язків матеріали цивільної справи не містять, так само як і не містять доказів звернення ним до органів виконавчої служби, якщо б мало місце невиконання цього обов`язку добровільно, для виконання рішення суду в примусовому порядку.

Щодо звільнення позивача на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як 4 місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, то відповідно до Закону України «Про державну службу» працівник після винесення наказу про відсторонення не був звільнений від обов`язку дотримуватися правил трудового розпорядку та бути присутнім на роботі протягом робочого часу. Доказів того, що позивач перебував на лікарняному у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням не має.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про визнання незаконними та скасування розпоряджень задоволенню вони також не підлягають.

14.09.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник вказує, що з викладеними у відзиві доводами позивач не погоджується.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити.

Представники відповідачів заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що між Запорізьким міським головою Буряком В.В. та ОСОБА_1 , як з головним лікарем комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя», 29.11.2018 року укладено контракт, зі строком дії до 03.12.2021 року.

Відповідно до наказу комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради № 33р від 04.04.2019 року, згідно з розпорядженням Запорізького міського голови № 621 к/тр 29.03.2019 року, внесені зміни до контракту з головним лікарем комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» від 29.11.2018 року ОСОБА_1 та з ним укладено додаткову угоду як з директором комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. На підставі даного розпорядження назву посади «Головний лікар» КУ «МКЛЕ та ШМД м. Запоріжжя» змінити на назву посади «Директор» КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради.

Згідно додаткової угоди до Контракту від 29.09.2021 року, пункт 29 розділу «Строк дії та інші умови контракту» доповнено реченням: «Цей контракт продовжено на строк 3 (три) роки, контракт діє до 03.12.2024 року».

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем міської ради Анатолієм Куртєвим № 422 к/тр «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових повноважень», відсторонено з 28.02.2023 року ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків директора Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради до закінчення розгляду справи судом. Тимчасово, на період відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків директора Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради, покласти з 28.02.2023 року на ОСОБА_7 - медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради - виконання обов`язків директора Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради.

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради, № 17к/тм від 10.03.2023 року «Про оголошення догани» та розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради, № 18к/тм від 13.03.2023 року «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 10.03.2023 року № 17 к/тм «Про оголошення догани» до директора Комунального некомерційного підприємством «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради ОСОБА_3 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення йому догани.

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради, № 19к/тм від 13.03.2023 року «Про оголошення догани» до директора Комунального некомерційного підприємством «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради ОСОБА_3 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення йому догани.

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради, № 543 к/тр від 15.03.2023 року «Про звільнення та дострокове розірвання контракту з ОСОБА_6 » звільнено ОСОБА_3 з посади директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради за п. 3 частини першої ст. 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, у перший робочий день, наступний за днем закінчення його тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, розірвавши з ним контракт від 29.11.2018 року (зі змінами).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2023 року у справі № 335/2171/23 за позовом ОСОБА_1 до Секретаря Запорізької міської ради Анатолія Куртєва, Запорізької міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження № 422к/тр від 28.02.2023 року «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових повноважень»; визнання незаконним та скасування розпорядження № 17к/тм від 10.03.2023 року «Про оголошення догани» та № 18к/тм від 13.03.2023 року «Про внесення змін до розпорядження міського голови» від 10.03.2023 року № 17к/тм «Про оголошення догани»; визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови № 19к/тм від 13.03.2023 року «Про оголошення догани»; визнання незаконними та скасування розпорядження Запорізького міського голови № 543 к/тр від 15.03.2023 року «Про звільнення та дострокове розірвання контракту з ОСОБА_8 » позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Запорізького міського голови, підписане секретарем Запорізької міської ради № 422 к/тр «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових повноважень», визнано протиправним та скасовано розпорядження Запорізького міського голови № 17к/тм від 10.03.2023 року «Про оголошення догани» та розпорядження Запорізького міського голови, підписане секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим, № 18к/тм від 13.03.2023 року «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 10.03.2023 року № 17 к/тм «Про оголошення догани». Визнано протиправним та скасовано розпорядження Запорізького міського голови № 19к/тм від 13.03.2023 року «Про оголошення догани». Визнано протиправним та скасовано розпорядження Запорізького міського голови № 543 к/тр від 15.03.2023 року «Про звільнення та дострокове розірвання контракту з ОСОБА_6 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2391к/тр від 18.07.2023 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2023 року у справі № 335/211/23 поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради з 18.07.2023 року.

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року на підставі листа КНП «Міської лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради від 18.07.2023 року № 01-07/20228, довідок від 18.07.2023 року № 01-06/2026 та 19.07.2023 року № 01-06/2033 директор КНП «Міської лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради відсутній на робочому місці з 14.03.2023 року по 19.07.2023 року у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, що підтверджується табелями обліку робочого часу, на підставі подання виконавчого комітету Запорізької міської ради від 19.07.2023 року № 13529/033-27/02 в зв`язку з виробничою необхідністю, керуючись п. 5 ст. 40, ст. 47 КЗП України зобов`язано: звільнити директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради Дмитра Івченка за п. 5 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; достроково припинити дію контракту від 29.11.2018 року з ОСОБА_4 з 19.07.2023 року; доручити КНП «Міської лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради видати копію розпорядження про звільнення, письмове повідомлення про нараховані про нараховані йому та виплачені суми при звільненні, в тому числі засобами електронного зв`язку та поштовим відправленням та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, якщо вона зберігається у працівника; вважати таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 15.03.2023 року № 543 к/тр «Про звільнення та дострокове розірвання контракту з ОСОБА_2 » з 19.07.2023 року.

Згідно ст. 4 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв`язаних зі здібностями або поведінкою працівника.

Як вбачається зі ст. 9 Міжнародної Конвенції № 158, на роботодавця покладається тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Аналіз вказаних норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 18постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено про те, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2023 року у цивільній справі № 335/2171/23, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради.

На виконання вказаного рішення суду прийняте розпорядження Запорізького міського голови від 18.07.2023 року № 2391 к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_5 ».

Згідно частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

Постановою від 21.01.2019 року у справі № 760/9521/15-ц Верховний Суд наголосив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Законодавством встановлено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Обов`язок роботодавця видати наказ про поновлення працівника не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (постанова ВС від 30.09.2019 року у справі № 2340/4462/1, постанова ВС від 13.11.2019 року у справі № 592/4332/17).

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі № 521/1892/18. Верховний Суд зазначив, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26.02.2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61- 12857св18).

Як встановлено судом, матеріали справи містять доказ направлення позивачеві поштовою кореспонденцією розпорядження Запорізького міського голови від 18.07.2023 року № 2391 к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_5 » наступного дня, тобто 19.07.2023 року і відсутні докази отримання ним оскаржуваного розпорядження своєчасно, до прийняття рішення про його звільнення та розірвання контракту.

Таким чином, суд дійшов до висновку щодо необізнаності позивача про наявність наказу про його поновлення на роботі та не забезпечено допуск до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Враховуючи наявне в матеріалах справи повідомленням позивача про закриття лікарняного від 02.08.2023 року № 01-07/2262, суд дійшов до висновку, що станом на день поновлення позивача на роботі, тобто 18.07.2023 року, позивач перебував на лікарняному, що унеможливлювало його фактичний допуск до роботи і надання можливості виконання своїх обов`язків.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку, що права позивача діями відповідачів, пов`язаних з неповідомленням про наявність розпорядженням Запорізького міського голови від 18.07.2023 року № 2391 к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_5 » порушено, твердження позивача про недопуск його до роботи знайшли підтвердження з огляду на перебування позивача на дату його поновлення на лікарняному, тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 » підлягають задоволенню.

Щодо незаконності розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року та його скасування, то суд дійшов до висновку про задоволення цих позовних вимог також з огляду на таке.

Судом встановлено, що розпорядженням Запорізького міського голови підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради Дмитра Івченка звільнено на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Суд погоджується з доводами позивача, що законодавчо встановлена пунктом 5 статтею 40 КЗпП України підстава для звільнення не може бути застосована до нього, оскільки, хоча він і перебував на лікарняному з 14.03.2023 року, однак нез`явлення на роботі обґрунтовано його відстороненням від виконання службових обов`язків на підставі розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем міської ради Анатолієм Куртєвим № 422 к/тр «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових повноважень» з 28.02.2023 року до закінчення розгляду справи судом.

Відповідно до статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Усунення від роботи провадиться власником на підставі виявленого ним факту, через який власник має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Під час відсторонення від роботи дія трудового договору не припиняється, але працівник тимчасово до роботи не допускається. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце (постанова ВС від 16.05.2023 року справа № 405/144/21).

Розпорядженням Запорізького міського голови, підписаного секретарем міської ради Анатолієм Куртєвим № 1954 к/тр від 19.06.2023 року «Про втрату чинності та скасування розпорядження» визнано таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 28.02.2023 року № 422 к/тр «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків» з 07.04.2023 року (дня набрання законної сили постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/1838/23 від 27.03.2023 року) у зв`язку з закінченням розгляду справи.

Відповідачами не надано належних та допустимих доказів, що розпорядження № 1954 к/тр від 19.06.2023 року «Про втрату чинності та скасування розпорядження» доведено до відома позивача.

Крім того, суд погоджується з доводами позивача, що розпорядженням від 19.06.2023 року втрата чинності розпорядження міського голови від 28.02.2023 року № 422 к/тр встановлена з 07.04.2023 року, що вказує на необізнаність позивача щодо встановлення не чинності розпорядження про його відсторонення своєчасно, в день втрати чинності, і можливості приступити до виконання свої повноважень.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що, враховуючи зміст вказаних вище розпоряджень, позивач впродовж часу з 28.02.2023 року по 19.06.2023 року, тобто по день прийняття цього розпорядження, а не визнання його не чинним в минулу дату, був відсторонений і не допускався до роботи, що нівелює застосування п. 5 ст. 40 КЗпП України, як правову підставу звільнення позивача.

Крім того, суд погоджується, що звільнення працівника у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності - право роботодавця, а не обов`язок.

Умовою звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є відсутність працівника на роботі протягом чотирьох місяців підряд, але вихід працівника хоча б на один день перериває обчислення цього строку.

Отже застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.

Звільнення працівника є крайнім заходом, що має бути викликаний виробничою необхідністю, пов`язаною з абсолютною неможливістю замістити непрацездатного працівника іншим працівником.

Як встановлено судом, розпорядженням № 422 к/тр від 28.02.2023 року «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових повноважень», тимчасово, на період відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради, покладено з 28.02.2023 року на ОСОБА_7 - медичного директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради - виконання обов`язків директора Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. Розпорядженням № 543 к/тр від 15.03.2023 року «Про звільнення та дострокове розірвання контракту з ОСОБА_6 » ОСОБА_7 призначено тимчасово виконуючим обов`язків директора КНП «МЛЕ та ШМД».

Таким чином, знайшли підтвердження доводи позивача, що починаючи з 28.02.2023 року по 19.07.2023 року, обов`язки директора КНП «МЛЕ та ШМД» тимчасово виконувались ОСОБА_7 , що забезпечувало на роботу підприємства і відповідачами не спростовано ці обставини.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку про відсутність виробничої необхідності у звільненні позивача відповідні трудові функції на час тимчасової непрацездатності позивача виконував ОСОБА_7 на підставі розпоряджень № 422 к/тр від 28.02.2023 року, № 543 к/тр від 15.03.2023 року свідчать про відсутність виробничої необхідності в його звільненні, адже відповідні трудові функції на час тимчасової непрацездатності позивача виконував ОСОБА_7 .

Під виробничою необхідністю розуміють таку ситуацію, при якій заміщення непрацездатного працівника є необхідним (неможливо ні перерозподілити обов`язки хворого між іншими працівниками, ні прийняти іншого працівника на період його хвороби). Інакше звільнення може бути визнане судом неправомірним.

Оскільки відповідачами, на яких лежить тягар доведення наявності законних підстав для звільнення позивача, доводи позивача про протиправність оскаржуваного рішення про припинення (розірвання) контракту належними, допустимими та переконливими доказами не спростовані, позовні вимоги про визнання незаконним таскасування розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396 к/тр від 19.07.2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 » слід задовольнити.

З огляду на те, що позовні вимоги про поновлення на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» з дати незаконного звільнення, тобто, з 19.07.2023 року, є похідними, то суд вважає, що вони підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Розрахунок суми заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Загальна тривалість вимушеного прогулу позивача за період з 19.07.2023 року по 06.10.2023 року включно склала 56 робочих днів.

Згідно довідки КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР № 256 від 08.08.2023 року середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи позивача на посаді директора КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР становить 602,25 грн. Відтак, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 56*602,25 грн.=33726,00 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та задовольняє їх частково.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її спричинила.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б наявність приниження ділової репутації, а також доказів порушення нормальних життєвих зв`язків, стосунків з оточуючими людьми або інших негативних наслідків.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог, щодо відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правничої допомоги підтверджено копіями договору про надання правової допомоги № 2 від 09.03.2023 року, додаткової угоди № 05 від 01.08.2023 року, акту приймання-передачі послуг від 01.08.2023 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд враховує правову позицію висловлену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 року по справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі № 199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

З урахуванням частково задоволених позовних вимог, розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи особливості предмета спору, суб`єктний склад правовідносин, ціну позову, а також характер виконаної адвокатом роботи та критерій розумності її розміру, суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень є завищеними, а тому суд дійшов висновку про зменшення розміру зазначених витрат та стягнення у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 гривень.

Крім того, у зв`язку із задоволенням позову, з на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4293,20 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 133, 137, 141, 142, 259, 263, 265, 272, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2391к/тр від 18.07.2023 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 ».

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Запорізького міського голови, підписаного секретарем Запорізької міської ради Анатолієм Куртєвим № 2396к/тр від 19.07.2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради з 19.07.2023 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.07.2023 року по 06.10.2023 року у розмірі 33726 грн. 00 коп. з утриманням з цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Стягнути з Запорізької міської ради та Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 4293 грн. 20 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 00 коп., а всього стягнути 14293,20 грн. в рівних частках, по 7146,60 грн. з кожного.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог - відмовити.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Секретар Запорізької міської Анатолій Куртєв, місцезнаходження: 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 206, ;

Відповідач 2: Запорізька міська рада, , місцезнаходження: 69015, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206,

Відповідач 3: Комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», ЄДРПОРУ 05498677, адреса місцезнаходження: 69095, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 80.

Апеляційна скарга подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України http://og.zp.court.gov.ua/sud0818/gromadyanam/csz/.

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 06.10.2023 року.

Повний текст рішення суду буде виготовлено 11.10.2023 року.

Суддя В.О. Макаров