Справа № 190/986/22
Провадження №2/190/24/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кудрявцевої Ю.В.

при секретарі Пронській Т.В.

за участю:

позивача (відповідача по зустрічному позову) - ОСОБА_1

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

відповідача (позивача по зустрічному позову) - ОСОБА_3

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглядаючи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа П`ятихатська міська рада Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Органу місцевого самоврядування П`ятихатської міської ради, Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Романенко Т.В., про визнання права спільної сумісної власності подружжя, та виділення частки, про скасування рішення ради, та скасувавння рішення державного реєстратора та запису про право власності на земельну ділянку,

встановив :

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 ; з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16.04.2011 року. Відповідач є зареєстрованим у належному їй будинку, однак останні 5 років в ньому не проживає, комунальні платежі не сплачує, зв`язок в позивачем не підтримує, листи чи будь-яка кореспонденція йому не надходять. 17.01.2018 року ОСОБА_3 засуджений вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області за ч.1 ст.115 КК України до 8 років позбавлення волі та відбуває покарання в ДУ «Вільянська виправна колонія (№20)». Оскільки відповідач за зареєстрованим місцем проживання не проживає, знятися з реєстрації в добровільному порядку не може та не бажає, він порушує її законне право на користування та розпорядження квартирою. Тому, з метою зняття відповідача з реєстраційного обліку, вона звернулась до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 11.08.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовче засідання.

03.11.2022 року від ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діють адвокати В`язовий В.В. та Оверченко О.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Свою позицію сторона відповідача мотивувала тим, що відповідач ОСОБА_3 не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він являється співвласником будинку, який був придбаний ним разом з позивачем в період перебування у шлюбі і він надавав згоду на реєстрацію правочину за дружиною. Також сторона відповідача вважає, що до ОСОБА_3 , як до співвласника домоволодіння перейшло і право на земельну ділянку під домоволодінням., що розміщено на ній. Крім того, у відзиві зазначено, що твердження позивача ОСОБА_1 про відсутність у відповідача ОСОБА_3 поважних причин не проживання в спірному домоволодінні, не відповідають дійсності, оскільки останній за вироком суду відбуває покарання в місцях позбавлення волі, а відтак не проживає за місцем реєстрації з поважних причин. Таким чином, сторона відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зазначає що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в домоволодінні і має намір в ньому проживати, являється його співвласником і не має іншого житла.

Крім того, 03.11.2023 року від ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діють адвокати В`язовий В.В. та ОСОБА_5 до суду надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , Органу місцевого самоврядування П`ятихатської міської ради, Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Романенко Т.В., про визнання права спільної сумісної власності подружжя, та виділення частки, про скасування рішення ради, та скасувавння рішення державного реєстратора та запису про право власності на земельну ділянку. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 16.04.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі; в період шлюбу, а саме 12.06.2015 року ними було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Під час укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 надав письмову згоду щодо реєстрації правочину за дружиною ОСОБА_1 . Таким чином, даний будинок являється спільною сумісною власністю подружжя і в рівних частинах на праві власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Тому ОСОБА_3 , як співвласник має право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому частки майна подружжя є рівними. Крім того, в зв`язку з набуттям права на нерухоме майно до нього має перейти і право на земельну ділянку під домоволодінням, що розміщено на ній, оскільки це право є похідним від права на житловий будинок. Відповідач ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку (приватизації) за адресою: АДРЕСА_1 , без врахування прав іншого співвласника ОСОБА_3 , тому дана земельна ділянка має бути приватизована ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно. Отже, документи на підставі яких ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку, включаючи рішення П`ятихатської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою і виділ земельної ділянки, а також рішення державного реєстратора Пятихатської районної державної адміністрації про реєстрацію права, є оспорюваними та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 12.12.2022 року вирішено поновити ОСОБА_3 строк для подання зустрічної позовної заяви, прийняти до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , об`єднати в одне провадженнясправу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа П`ятихатська міська рада Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та справу за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 від імені та в інтересах якого діють адвокати В`язовий Вячеслав Вікторович, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Органу місцевого самоврядування П`ятихатської міської ради,Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області,третя особа приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Романенко Т.В. про визнання права спільної сумісної власності подружжя, та виділення частки,про скасування рішення ради, та скасувавння рішення державного реєстратора та запису про право власності на земельну ділянку.

Відзив на зустрічну позовну заяву не подавався.

Ухвалою суду від 13.03.2023 року закрито підготовче провадження по об`єднаній цивільній справі, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач (за первісним позовом) ОСОБА_1 та її представник адвокат Сербін Б.О. свої позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просять їх задовольнити та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_3 не визнають повністю. ОСОБА_1 зазначила, що будинок вона придбала до укладення шлюбу, а оформила право власності на нього, коли вже перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , тому даний будинок не є спільною власністю подружжя. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача (за первісним позовом) ОСОБА_3 адвокат В`язовий В.В. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву; просить відмовити в їх задоволенні. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в ній; просить зустрічну позовну заяву задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 підтримав позицію свого представника.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про місце та час слухання справи сповіщені належним чином, надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи без їхньої участі.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши надані сторонами та здобуті докази, судом встановлено наступне.

Звернувшись до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 свою позицію обґрунтувала тим, що ОСОБА_3 , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, 17.01.2018 року засуджений вироком суду до позбавлення волі, на даний час відбуває покарання в місцях позбавлення волі і з 2017 року не проживає в належному їй будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_3 залишається зареєстрованим в будинку, що належить їй на праві приватної власності, це порушує її законне право на користування і розпорядження будинком, що і стало підставою для її звернення до суду з позовом.

На підставі наданих ОСОБА_1 копій документів, судом встановлено, що сторони з 16.04.2011 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.7); згідно договору купівлі-продажу від 12.06.2015 року (т.1 а.с.8), - ОСОБА_1 придбала будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , з яким вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, надав згоду на укладання даного договору, що підтверджується його особистою заявою; ОСОБА_3 засуджений 17.01.2018 року вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області до покарання у виді 8 років позбавлення волі (т.1 а.с.9-16); згідно копії домової книги (т.1 а.с.17-18), - ОСОБА_3 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту.

Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В той же час, згідно п. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України, - позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, підставою для визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування житловим приміщенням є сукупність наступних обставин:

- відсутність члена сім`ї в місті його проживання понад один рік;

- відсутність поважних причин, що б могли перешкодити останньому користуватися житловим приміщенням;

- відсутність іншої домовленості щодо порядку користування житлом між ним і власником житла, або інших передбачених законом правил користування житловим приміщенням.

Виключного переліку поважних причин не проживання членів сім`ї власника житла в житловому приміщенні законодавчо не встановлено.

Проте перелік таких обставин визначений у ч. 3 ст. 71 ЖК України, яка передбачає обставини, за яких за тимчасово відсутніми наймачем або членами його сім`ї зберігається жиле приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду (яка підлягає застосуванню за аналогією закону).

Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України поважними причинами не проживання наймача або членів його сім`ї в житловому приміщенні державного і громадського житлового фонду визнаються взяття такої особи під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання.

Таким чином, доводи позову ОСОБА_1 про відсутність у відповідача поважних причин не проживання за місцем реєстрації, не можуть бути прийняті судом до уваги, а відтак позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Що стосується зустрічного позову, судом встановлено наступне.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.167-168), - ОСОБА_1 19.12.2017 року набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер :17:010:0061 площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 12.06.2015 року ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої являється ОСОБА_1 (т.1 а.с.170-176), - вартість земельної ділянки складає 94000,00 грн.

Згідно звіту про оцінку ринкової вартості житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.180-188), - вартість будинку складає 283471,00 грн.

Згідно копії рішення П`ятихатської міської ради від 26.11.2015 року «Про припинення права користування та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 (т.2 а.с.46), - припинено право користування гр. ОСОБА_6 та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з договором купівлі-продажу будинку.

Згідно копії заяви (т.2 а.с.47), - 12.11.2015 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до міського голови про передання їй земельної ділянки кадастровий номер :17:010:0061 площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2017 року (т.2 а.с.123), - 19.12.2017 року ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер :17:010:0061 площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За заявою ОСОБА_1 12.06.2015 року Управлінням Держземагенства у Пятихатському районі Дніпропетровської області сформовано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.2 а.с.124)

Згідно витягу з рішення П`ятихатської міської ради від 08.04.2014 року (т.2 а.с.130), - ОСОБА_6 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки АДРЕСА_1

Згідно витягу з рішення П`ятихатської міської ради від 26.11.2015 року (т.2 а.с.131), - у власність ОСОБА_1 надано земельну ділянку кадастровий номер :17:010:0061 площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки АДРЕСА_1 (т.2 а.с.138), - в 2014 році за замовленням ОСОБА_6 виготовлено дану технічну документацію.

Отже, досліджені докази у своїй сукупності спростовують твердження відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1 про те, що будинок був придбаний нею до укладення шлюбу з ОСОБА_3 в 2011 році.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Судом встановлено на підставі наявних у справі доказів, що сторонами за час перебування у шлюбі придбано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та набуто право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Так, право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках.

Нормами ч. 1 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Оскільки право власності на будинок та земельну ділянку набуто сторонами в період шлюбу, зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Розглядаючи позовні вимоги по зустрічному позову в частині визнання недійсним рішення П`ятихатської міської ради щодо виділення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання недійсним та скасування право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язком можуть виникати з актів органів влади та самоврядування.

Згідно ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.

Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, Подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №607/6092/18, від 05 червня 2019 року у справі №607/6865/18, від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу. Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

При оцінці обраного позивачем способу захисту своїх прав, потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру порушення, та бути спрямованим на реальне поновлення порушеного права.

У відповідності до ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя, співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Статтею 118 ЗК України визначено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Правомочність користування майном означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Перешкоди в користуванні - це дії іншої особи щодо обмеження власника майна у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ч.1 ст. 155 Земельного Кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 2 ст.158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Відповідно до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхтог не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах передбачених закономі загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, слід зазначити, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Так, позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту права, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

Такий висновок ВП ВС викладений в постанові у справі № 925/642/19. Тотожний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на встановлені факти, надані сторонами та досліджені докази, суд дійшов висновку, що порушене право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме, шляхом визнання незаконними правовстановлюючих документів на право власності на землю.

Тобто, позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, заявлена позивачем вимога є неналежним способом захисту.

За правилами ч.3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс»

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що аргументи позивача та його представника в їх сукупності зводяться до неправильного розуміння ними вимог законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для задоволення позову.

Водночас, суд вважає за можливе, з метою ефективного захисту прав позивача, визнати за ОСОБА_3 право власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки як убачається із зустрічної позовної заяви, кінцевою метою визнання недійними правовстановлюючих документів на земельну ділянку, являється набуття права власності на частину належної йому земельної ділянки.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Оскільки суд відмовляє в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , судові витрати з відповідача не стягуються і відносяться на її рахунок.

Розподіл судових витрат, понесених позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 , буде вирішений шляхом винесення додаткового рішення під час розгляду заяви його представника адвоката В`язового В.В. про стягнення з відповідача понесених витрат, відповіждно до заявленого ним під час розгляду справи, клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 81, 141,158, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа П`ятихатська міська рада Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити.

Судові витрати по справі, понесені ОСОБА_1 , віднести на її рахунок.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Органу місцевого самоврядування П`ятихатської міської ради, Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Романенко Т.В. про визнання права спільної сумісної власності подружжя, та виділення частки, про скасування рішення ради, та скасувавння рішення державного реєстратора та запису про право власності на земельну ділянку, - задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :17:010:0061 площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :17:010:0061 площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарестрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Третя особа за первісним позовом - П`ятихатська міська рада Кам`янського району Дніпропетровської області місцезнаходження: вул.Садова, 79, м.П`ятихатки, Кам`янський район Дніпропетровська область, ;

Відповідач (за зустрічним позовом) - орган місцевого самоврядування П`ятихатської міської ради, місцезнаходження: вул.Садова,79 м.П`ятихатки, Дніпропетровська область,;

Відповідач (за зустрічним позовом) - Кам`янська районна державна адміністрація Дніпропетровської області місцезнаходження: вул.Затишна, 3 м.Кам`янське, Дніпропетровська область,;

Третя особа за зустрічним позовом - приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Романенко Тетяна Володимирівна, місцезнаходження: вул.Олександрійська,59-А, м. П`ятихатки, Кам`янський район Дніпропетровська область.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 10 жовтня 2023 року.

Суддя П`ятихатського районного суду

Дніпропетровської області Ю.В.Кудрявцева