ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/3670/23

Провадження № 22-ц/4820/1620/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник апелянта ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2023 року (суддя Карплюк О.І.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 із позовом про встановлення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позову зазначив, що вони із відповідачкою успадкували після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заповіту, квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2. Між сторонами склались неприязні відносини, відповідачка постійно провокує конфлікти та сварки, створює вкрай несприятливі умови проживання, безпідставно викликає поліцію, обмовляє позивача, тому в добровільному порядку домовитись про користування квартирою вони не можуть.

Із урахуванням викладеного, позивач просив суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому в користування житлову кімнату площею 8,3 кв.м, а відповідачці - житлову кімнату площею 12,3 кв.м. Житлову кімнату площею 17,2 кв.м, кухню площею 7,2 кв.м, ванну площею 2,7 кв.м, туалет площею 1,1 кв.м, коридор площею 10,5 кв.м, кладову площею 1,0 кв.м та лоджії площею 1,8 кв.м та 1,8 кв.м залишити в спільному користуванні.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2023 року позов задоволено: встановлено наступний порядок користування квартири АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 8,3 кв.м, а ОСОБА_4 - житлову кімнату площею 12,3 кв.м. Житлову кімнату площею 17,2 кв.м, кухню площею 7,2 кв.м, ванну площею 2,7 кв.м, туалет площею 1,1 кв.м, коридор площею 10,5 кв.м, кладову площею 1 кв.м та лоджії площею 1,8 кв.м та 1,8 кв.м залишено в спільному користуванні. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні правовідносини стосуються встановлення порядку спільного користування квартирою, та критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Тому суд вважав за можливе визначити порядок користування спірною квартирою, запропонований позивачем, який відповідає інтересам учасників по справі, а відповідач та її представник іншого варіанту не запропонували.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги зазначила, що судом не відображено в рішенні та не надано відповідної оцінки відсутності перешкод зі сторони відповідачки у користуванні позивачем житлом, відсутності будь-яких інших доказів, які вказують на порушення прав позивача як власника 1/2 частки квартири. Крім того, суд не відобразив усіх фактичних обставин справи, не навів мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності або відсутності підстав для задоволення позову, не вказав чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду. На думку апелянта, суд першої інстанції встановивши, що порядок користування квартирою здійснюється сторонами у відповідності до вимог ст.358 ЦК України та враховуючи відсутність доказів, які свідчать про неможливість добровільного встановлення порядку користування цим майном з вини відповідача або порушення відповідачем порядку користування квартирою, мав усі підстави для відмови у позові за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає доведеним факт, що добровільно домовитися про порядок користування спільною квартирою сторони не можуть та відповідачкою чиняться перешкоди позивачу у користуванні та проживанні у цій квартирі.

В судовому засіданні представник апелянтки адвокат Хомяк О.М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Самбір О.Є. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають у спільній частковій власності, в рівних частках по 1/2, квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 16.02.2012 року виданих на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та зареєстрованих в реєстрі за №№ 3-478, 3-480, технічним паспортом на квартиру.

Згідно технічного паспорту вказана квартира, загальною площею 63,8 кв.м, складається із трьох житлових кімнат площею: 17,2 кв.м., 8,3 кв.м. та 12,3 кв.м, кухні площею 7,2 кв.м, ванної площею 2,7 кв.м, туалету площею 1,1 кв.м, коридору площею 10,5 кв.м, кладової площею 1,0 кв.м та лоджії площею 1,8 кв.м та 1,8 кв.м.

Між сторонами склались конфліктні відносини з приводу визначення порядку користування житловим приміщенням і також поділу майна, яке сторони успадкували після смерті матері.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із статтею 317 ЦК України власником належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, суд першої інстанції врахував баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідачка не запропонувала.

Рішення суду не порушує права членів сім`ї відповідача, її дитини, оскільки останні не є співвласниками майна, у користуванні їх спільним майном.

Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів щодо чинення перешкод відповідачкою позивачу у користуванні спірною квартирою, а також те, що відповідачкою не порушено прав позивача у користуванні даною квартирою, оскільки між сторонами даний порядок користування квартирою визначено добровільно, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки сама наявність у провадженні суду зазначеної цивільної справи свідчить про існуючий спір між учасниками справи. У даному випадку встановлення сторонами добровільного порядку користування спірною квартирою до звернення позивача з даним позовом, не свідчить про відсутність спору між ними та не позбавляє позивача права на встановлення порядку користування квартирою у судовому порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст., 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2023 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк