Справа № 201/9173/23
Провадження № 2/201/2987/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

за участю секретаря Турбаївської М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Старова Ольга Сергіївна про встановлення факту проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08.08.2023 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Старова Ольга Сергіївна про встановлення факту проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є рідним сином ОСОБА_3 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження від 22.02.2022, актовий запис №1044 від 04.06.1963. Відомості про батька в актовому записі відсутні. Наприкінці 80-х років мати позивача - ОСОБА_3 , познайомилась з ОСОБА_4 . Оскільки вони були одинокими людьми, через деякий час вирішили проживати разом однією сім`єю за адресою проживання ОСОБА_4 - АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_4 не мав рідних дітей, а позивач не знав свого батька, тому він ставився до позивача як до сина, а позивач до нього як до батька. З 1997 року позивач став проживати однією сім`єю разом з матір`ю та її цивільним чоловіком ОСОБА_4 . Позивач 15.05.2014 з дозволу ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_4 перебував у дуже пригніченому стані, переживав втрату близької людини, у цей час позивач був з ним поруч і разом продовжували спільне мешкання як родина. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №1011 від 15.04.2021. Його похованням займався позивач, жодних рідних з боку померлого на похованні не було. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1996. У грудні 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса за консультацією з приводу відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , на що нотаріус мені повідомила, що не може прийняти заяву та відкрити спадкову справу, оскільки після смерті ОСОБА_4 вже відкрита спадкова справа у приватного нотаріуса ДМНО Старової Ольги Сергіївни. Звернувшись до нотаріуса Старової Ольги Сергіївни вона повідомила позивачу, що із заявою про відкриття спадщини до неї звернувся ОСОБА_2 , який назвався племінником померлого. 28 вересня 2022 року позивач звернувся до нотаріуса Старової Ольги Сергіївни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємець четвертої черги, на що постановою від 28.09.2022 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем нотаріус не має можливості встановити безспірно, цей факт має бути встановлений винятково рішенням суду. До того ж у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно.

У зв`язку з викладеним просить суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_1 , з ОСОБА_4 більше ніж п`ять років до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з: коридору 1, площею 4,7 м.кв., санвузла 2, площею 2,6 м.кв., кухні 3, площею 6,6 м.кв., житлової кімнати 4, площею 14,5 м.кв., житлової кімнати 5, площею 10,0 м.кв., шафи 6, площею 2,1 м.кв., балкону 7, площею 2,7 м.кв., загальною площею 43,2 м.кв., житловою - 24,5 м.кв. в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Представник позивача надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Також надав нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_5 , яка зазначила, що ОСОБА_1 , з 1998 року постійно проживав у квартирі АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_4 , який помер у квітні 2021 року.

Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом надання оголошення на сайті «Судова Влада».

Третя особа надала заяву про можливість розгляду вказаної справи без її участі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є рідним сином ОСОБА_3 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження від 22.02.2022, актовий запис №1044 від 04.06.1963. Відомості про батька в актовому записі відсутні.

Наприкінці 1980-х років мати позивача - ОСОБА_3 , познайомилась з ОСОБА_4 та згодом вони почали проживати разом однією сім`єю за адресою проживання ОСОБА_4 - АДРЕСА_1 .

Позивачем зазначено, що оскільки ОСОБА_4 не мав рідних дітей, а позивач не знав свого батька, тому він ставився до позивача як до сина, а позивач до нього як до батька.

З 1997 року, у зв`язку з тим, що не склалося подружнє життя, не було особистого житла, позивач став проживати однією сім`єю разом з матір`ю та її цивільним чоловіком ОСОБА_4

15.05.2014 з дозволу ОСОБА_4 позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , актовий запис №559 від 20.03.2018.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №1011 від 15.04.2021. Його похованням займався позивач.

Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1996.

28 вересня 2022 року позивач звернувся до нотаріуса Старової Ольги Сергіївни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємець четвертої черги, на що постановою від 28.09.2022 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем нотаріус не має можливості встановити безспірно, цей факт має бути встановлений винятково рішенням суду. До того ж у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Крім того, від нотаріуса позивачу стало відомо, що із заявою про відкриття спадщини до неї звернувся ОСОБА_2 , який назвався племінником померлого.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений такий факт, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Підводячи підсумок викладеному вище, суд вважає, що слід встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_1 , з ОСОБА_4 більше ніж п`ять років до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У відповідності до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи, що доводи позивача знайшли підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе розподіл судових витрат по даній справі не застосовувати оскільки іншого способу захисту права у позивача не існує та позивач просив віднести витрати за його рахунок.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Старова Ольга Сергіївна про встановлення факту проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_1 , з ОСОБА_4 більше ніж п`ять років до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з: коридору 1, площею 4,7 м.кв., санвузла 2, площею 2,6 м.кв., кухні 3, площею 6,6 м.кв., житлової кімнати 4, площею 14,5 м.кв., житлової кімнати 5, площею 10,0 м.кв., шафи 6, площею 2,1 м.кв., балкону 7, площею 2,7 м.кв., загальною площею 43,2 м.кв., житловою - 24,5 м.кв. в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В.В. Батманова