МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 472/831/23
Провадження № 22-ц/812/1076/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Ковальським Є.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2023 року, постановлену під головуванням судді Кучерявенко С.С., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Вендель О.М. звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 вересня 2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом ДРАЦС реєстраційної служби по Березівському району Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 88, який заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 12 березня 2014 року (справа № 494/20/14-ц) розірвано.

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 08.01.2014 р. у сторін у цьому шлюбі народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розлучення, позивач разом з донькою - ОСОБА_4 стали мешкати окремо від відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2019 року - за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом Серії НОМЕР_2 від 22.05.2015 р. ОСОБА_1 , довідкою № 37/03-04-05 від 14.02.2023 р. та довідкою № 1961-07-2022 від 04.07.2022 р.

Після припинення подружніх стосунків - з 2014 р. відповідачка ОСОБА_2 припинила спілкування з донькою ОСОБА_4 , її вихованням не займається, будь-якої допомоги на утримання та виховання дитини не надає. Дитина увесь час перебуває на утриманні батька - ОСОБА_1 , який працює водієм шкільного автобуса в Михайлівській гімназії Веселинівської селищної ради, за місцем роботи характеризується позитивно, свої батьківські обов`язки виконує належним чином, забезпечує доньку всім необхідним, яка добре почувається біля батька. Вказані обставини підтверджуються довідкою № 24 від 14.08.2023 p., актами обстеження житлово-побутових умов № 56 від 15.02.2023 p., № 98 від 21.08.2023 р. та характеристикою Михайлівської гімназії Веселинівської селищної ради від 29.08.2023 р. Зазначені обставини можуть також підтвердити: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Тобто, з 2014 року (з часу початку проживання доньки з батьком) мати життям доньки не цікавиться, не бере участі в її вихованні, жодного разу її не відвідала, не піклується про її здоров`я, не цікавиться її розвитком.

Крім того, посилається на те, що 17 листопада 2022 року на підставі судового наказу Березівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2019 року справа № 494/945/19 було відкрито виконавче провадження № 70354980 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь позивача - ОСОБА_1 на утримання дитини в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але жодного разу відповідачкою аліменти не сплачувалися і станом на 11 серпня 2023 року існує заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 58340,00 грн.

Зазначене вказує, що відповідачка в повному обсязі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки - ОСОБА_4 , тобто, фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.

На час винесення судом судового наказу від 26 вересня 2019 року відповідачка не працювала, і доходу не отримувала, а на даний час позивачу стало відомо, що відповідачка працює у м. Одесі та отримує середньомісячний дохід в розмірі 10000,00 - 15000,00 грн, але з метою приховування своїх доходів, працює без належного оформлення трудових відносин.

Позивач на даний час працює водієм шкільного автобуса в Михайлівській гімназії Веселинівської селищної ради і отримує середньомісячну заробітну плату в розмірі 6700,00 грн, що підтверджується довідкою № 491 від 29.08.2023 р. Управління освіти, культури, туризму, сім`ї, молоді та спорту Веселинівської селищної ради.

Отже, в даному випадку наявна зміна матеріального стану відповідачки, що є підставою для збільшення розміру аліментів.

Аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що складає на даний час 1416,50 грн, не є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно довідки Веселинівської селищної ради № 1961-07-2022 від 04.07.2022 р. та актів обстеження житлово-побутових умов № 56 від 15.02.2023 p., № 98 від 21.08.2023 р. позивач фактично проживає (перебуває) в смт. Токарівка, Вознесенського р-ну, Миколаївської області, а тому вважав за необхідне звернутися з позовом до Веселинівського районного суду Миколаївської області, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати з відповідачки - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з часу звернення до суду.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, передано за територіальною підсудністю на розгляд до Березівського районного суду Одеської області.

Суд першої інстанції виходив із того, що основною позовною вимогою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є позбавлення батьківських прав, вимога позивача про збільшення розміру аліментів є похідною від заявленої вимоги щодо позбавлення батьківських прав, а тому дану позовну заяву слід пред`являти до відповідного суду, згідно загальних правил територіальної підсудності, за місцем реєстрації відповідачки.

Згідно з інформації з Єдиного державного демографічного реєстру № 206226 від 31.08.2023 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно адміністративно-територіального поділу зазначена адреса відноситься до території Березівського районного суду Одеської області.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, та дія ч. 1 ст. 28 ЦПК України не поширюється на такі правовідносини, суд першої інстанції вважав, що позовна заява ОСОБА_1 подана з порушення правил територіальної підсудності, а тому її слід направити за територіальною підсудністю до Березівського районного суду Одеської області.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Вендель О.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду і направити справу для розгляду до Веселинівського районного суду Миколаївської області.

В апеляційній скарзі зазначає, що не згоден з висновком суду, що основною позовною вимогою ОСОБА_1 є позбавлення батьківських прав, а вимога про збільшення розміру аліментів є похідною від заявленої вимоги щодо позбавлення батьківських прав, адже вимога про збільшення розміру аліментів є самостійною вимогою і ніяким чином не пов`язана з вимогою про позбавлення батьківських прав.

Також зазначає, що законодавець передбачив право позивача на звернення з позовом про збільшення розміру аліментів за місцем перебування позивача (ч. 1 ст. 28 ЦПК України) та право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа (ч. 16 ст. 28 ЦПК України).

На думку апелянта, суд першої інстанції фактично позбавив позивача вказаних прав, і виніс рішення про передачу справи за підсудністю іншому суду на власний розсуд, всупереч діючим нормам ЦПК України.

Вважає, що розгляд вказаної справи саме за місцем проживання позивача буде відповідати вимогам ч. ч. 1, 16 ст. 28 ЦПК України та буде справедливим по відношенню до позивача.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (пункт 9 частини 1 статті 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у справі заявлено 2 позовні вимоги, а саме: про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та збільшення розміру аліментів стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 до 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з часу звернення до суду.

Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.

Зареєстрованим місцем проживання позивача: є АДРЕСА_1 , а фактичним місцем проживання - АДРЕСА_2 .

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частина 4 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з положенням частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Територіальна підсудність має декілька видів: підсудність справ, у яких однією зі сторін є суд, або суддя (ст. 26 ЦПК України), підсудність справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача (ст. 27 ЦПК України), підсудність справ за вибором позивача (ст. 28 ЦПК України), підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами (ст. 29 ЦПК України), виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).

Згідно з ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За загальним правилом частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1 статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Згідно ч.16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Отже, дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів. Суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді. Крім того, аналіз вказаної норми свідчить про те, що цією нормою права охоплюють всі вимоги, пов`язані з невиконанням обов`язку по утриманню, передбачені статями 75-89, 91, 180-201, 202-206, 265-274 СК України, що можуть пред`являтись також за зареєстрованим місцем проживання позивача.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19 (провадження № 61-21991св19) вказано, що: «Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України). Верховний Суд виходить з того, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві».

У даній справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилався на належне йому право на вибір між кількома судами, яким підсудна справа, а також на наявність у нього права на пред`явлення позову про збільшення розміру аліментів за його місцем перебування.

Судом правильно встановлено, що позов про позбавлення батьківських прав згідно ст. 27 ЦПК України підлягає розгляду судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, а позов про збільшення розміру аліментів може пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Проте, суд дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги про збільшення розміру аліментів у даній справі є похідними від вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки виходячи із змісту заявлених позовних вимог, вони є самостійними позовними вимогами, а об`єднання їх у одній позовній заяві не суперечить діючому законодавству.

При цьому колегія суддів враховує і те, що позивач не посилався на те, що можливість чи необхідність збільшення розміру аліментів, є наслідком позбавлення батьківських прав відповідачки. Навпаки, позовні вимоги в цій частині він обґрунтовував покращенням матеріального стану відповідачки по зрівнянні з тим, коли з неї були стягнуті аліменти на утримання дитини на підставі судового наказу від 26 вересня 2019 року.

Слід також зазначити, що законодавець вживає поняття похідних вимог тільки в ч.8 ст. 30 ЦПК України та зазначає, що це вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, які розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги.

Отже, підстави, зазначені судом в ухвалі про передачу справи за територіальною підсудністю до Березівського районного суду Одеської області, є помилковими та не відповідають обставинам справи.

Проте, приймаючи рішення у справі, колегія суддів вважає необхідним врахувати також те, що позивач згідно паспорту та довідки виконкому Березівської міської ради № 37/03-04-05 від 14 лютого 2023 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Зазначена адреса також відноситься до територіальної юрисдикції Березівського районного суду Одеської області.

Матеріалами справи, підтверджено і те, що фактично позивач проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Сукупний аналіз ч.1 ст. 27 та ч.1 ст. 28 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що позов про збільшення розміру аліментів може бути пред`явлено в суд як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, так і за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Пунктом 1 статті 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому фізична особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Місце перебування - це житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому фізична особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

Згідно ст.4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

Реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади (ст.2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Відповідно до п.4,5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», яка визначає процедуру декларування/реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. При цьому громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що декларуванню/реєстрації підлягає як місце проживання, так і місце перебування особи.

Відповідно до копії паспорту позивач з 06.05.1999 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте згідно довідки виконкому Березівської міської ради № 37/03-04-05 від 14 лютого 2023 року за зазначеною адресою не проживає. Фактичного він з 2019р. проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області № 1961-07-2022 від 04.07.2022р.

Отже позивач за власним вибором визначив (зберіг) своє декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) саме за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє посилання позивача, що він має право на пред`явлення позову про збільшення розміру аліментів за його фактичним місцем проживання, в якому він не здійснив в установленому законом порядку декларування/реєстрацію місця свого перебування.

Згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру № 206226 від 31.08.2023 року, відповідачка ОСОБА_2 також зареєстрована в АДРЕСА_3 .

Таким чином, оскільки ні позивачка, ні відповідач не зареєстровані у встановленому законом порядку на території Веселинівського району Миколаївської області, справа не підсудна Веселинівському районному суду Миколаївської області і підлягає передачі за територіальною підсудністю на розгляд до Березівського районного суду Одеської області, але не з підстав, зазначених судом першої інстанції в ухвалі суду від 31 серпня 2023р., а з підстав, наведених в тексті даної постанови.

Зазначене свідчить, що оскаржувана ухвала частково постановлена судом без додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, а також положення ч.4.ст. 367 ЦПК України, яка передбачає, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суду вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги та частково задовольнити апеляційну скаргу, ухвалу суду першої інстанції від 31 серпня 2023 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її мотивувальну частину у редакції даної постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року