Ухвала

Іменем України

12 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 522/5930/21

провадження № 61-13849ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., Кострицького В. В., Лозко Ю. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем понад п`ять років,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем понад п`ять років.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проживав більше ніж з 2014 року з двоюрідною тіткою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , належній останній. Хоча й ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі, проте з дружиною не проживає, не веде спільне господарство з 2002 року. З цього часу проживав разом з ОСОБА_3 як племінник і тітка. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом не лише тому, що ОСОБА_3 була похилого віку, одинокою, через стан здоров`я не могла доглядати сама за собою, а тому, що вся сім`я ОСОБА_4 , в тому числі й покійний чоловік ОСОБА_5 , син та онук вважали його протягом усього життя своїм племінником. Відповідно як тітка і племінник вони вели спільне господарство разом, він купував продукти та ліки, сплачував комунальні послуги, робив усю роботу по дому. ОСОБА_1 знають усі сусіди, знають що він проживає з ОСОБА_3 як одна сім`я, як родич. Також єдиний онук померлої відмовився від спадщини та підтвердив факт проживання ОСОБА_1 з бабусею. Позивач займався похованням.

ОСОБА_1 просив:

встановити факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 понад п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 22 червня 2022 року у складі судді: Ярема Х. С., позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , понад п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що

у цій справі спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_3 помер, а спадкоємець за законом відмовився від спадщини на користь іншої особи, спадкування відбувається за законом. Згідно з статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що полягають у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги;

особою, яка претендує визнання спадкоємцем четвертої черги спадкування після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , як такий, що проживав зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 стверджував, що з ОСОБА_5 проживав як племінник та тітка. Кровні родинні відносини між ними не може підтвердити, бо вони є далекими родичами;

позивач пояснив, що фактично проживав з ОСОБА_3 більше, ніж 5 років до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ще за життя подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 визнавали та приймали його як племінника, що також можуть підтвердити свідки. Перебуває в зареєстрованому шлюбі, проте з дружиною не проживає, не веде спільне господарство з 2002 року. Після того як помер ОСОБА_6 , ОСОБА_3 залишилась одна, а стан її здоров`я не дозволяв обслуговувати саму себе. Так як ОСОБА_1 ще за життя ОСОБА_6 був близьким до цієї сім`ї переїхав жити до тітки ОСОБА_3 . З цього часу проживали разом як племінник і тітка. До того ж так склалось його особисте життя, що з дружиною він не проживав, іншого житла не мав. Майнового інтересу до майна ОСОБА_3 не мав, не був зареєстрований в її квартирі, знав, що вона склала заповіт на ОСОБА_7 , що був її кровним родичем. Проте те це не впливало на їхні сімейні відносини. Знаючи про це, він піклувався про неї. Стверджує, що проживали саме як одна сім`я, а не просто тому, що вона потребувала допомоги. Вказані ним обставини були підтверджені свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;

оцінюючи наведені сторонами докази щодо підтвердження факту проживання однією сім`єю суд звертає окрему уваги, що це відносини як племінника і тітки. Якщо факт проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю здебільшого пов`язується з особистісно-моральним зв`язком між такими людьми, то у відносинах між племінником і тіткою може бути лише спільний побут, родинне ставлення один до одного. А зважаючи на вік позивача та померлої іншого (спільний відпочинок, придбання вартісних предметів, тощо), як прото спільний побут, піклування один про одного, придбання необхідного для спільного проживання, участі у витратах на утримання майна, не могло їх пов`язувати. ОСОБА_1 надав копії квитанцій про оплату комунальних послуг за 2020 рік. Решту не може надати, так як після смерті ОСОБА_3 він не має доступу до квартири, квартира опечатана правоохороними органами, а всі речі залишились в квартирі. Крім того, на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26 березня 2020 року отримував за неї пенсію, до цього пенсію приносили додому. Підсумовуючи всі обставини в сукупності суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не просто проживав в квартирі, а вони вели спільний побут;

посилання відповідача на те, що ОСОБА_3 перебувала на обліку як одинока особа та користувалась послугами соціального робітника, тому факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю є сумнівним, суд зазначив, що в листі Департаменту праці та соціальної політики № 02-19/80 від 27 травня 2021 року вказано, що ОСОБА_3 з «20 лютого 2020 року по 19 липня 2020 року» перебувала на обліку у територіальному центрі як одинока особа у відділенні соціальної допомоги вдома та користувалась послугами соціального робітника. Чим обумовлено написання такого періоду відповідач не пояснив. Водночас ОСОБА_1 пояснив, він звертався до територіального центру для отримання допомоги соціального працівника. Оскільки ОСОБА_3 була хвора, не вставала останнім часом, потребувала як жінка також гігієнічного догляду. Він є племінником і тому вирішив, що в цьому питанні потрібна допомога соціального працівника-жінки. Наведене суд розцінює як піклування ОСОБА_1 про ОСОБА_3 . Також саме ОСОБА_1 та його син займались організацією та проведенням похорону ОСОБА_3 . За таких обставин, суд вважав, що надані докази в їх сукупності свідчать про доведеність позивачем факту його спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 протягом останніх п`яти років до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 22 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю;

обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах: від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18); від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17 (провадження № 61-7058св19); від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17 (провадження № 61-34351св18); від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20);

при скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд зробив висновок про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які підтверджують факт ведення з ОСОБА_3 спільного господарства, наявності спільних витрат, спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків у період понад п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підлягають задоволенню;

при вирішенні питання про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що належних та допустимих доказів на підтвердження ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків позивачем не надано, у мотивах оскаржуваного судового рішення відсутнє посилання на конкретні відповідні обставини та факти;

суд першої інстанцій обмежився лише посиланням на те, що факт спільного проживання позивача та померлої ОСОБА_3 понад п`ять років до часу смерті останньої підтверджується наданими позивачем доказами, а саме: поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які показали, що ОСОБА_3 та позивач проживали разом постійно як тітка і племінник, вели спільне господарство, а подружжя ОСОБА_4 за життя називали ОСОБА_1 «наш племінник», позивач виконував всю хатню роботу, готував, піклувався про ОСОБА_3 , оплачував усі послуги; довідкою ОСББ про проживання ОСОБА_1 , зареєстрованого за іншою адресою, без реєстрації з 2014 року по час видачі в АДРЕСА_1 ; нотаріально посвідчену заяву онука померлої про відмову від спадщини на користь позивача як спадкоємця четвертої черги за законом; копії квитанцій про сплату комунальних послуг за 2020 рік; організацію поховання ОСОБА_3 позивачем. Разом з тим, надані ОСОБА_1 докази не є безспірним підтвердженням саме факту його проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_3 протягом п`яти років до часу відкриття спадщини;

колегія суддів погодилась з доводами апеляційної скарги про те, що з листа Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 27 травня 2021 року № 02-019/80 вбачається, що ОСОБА_3 з 20 лютого 2020 року по 19 липня 2020 року перебувала на обліку у територіальному центрі як одинока особа та користувалася послугами соціального робітника, що спростовує твердження позивача та є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_3 проживала саме одна. Також суд зазначив, що не можуть бути до уваги пояснення позивача у суді апеляційної інстанції про те, що таке було зроблено задля забезпечення ОСОБА_3 гігієнічного догляду, який він як чоловік не міг надати тітці. Окрім цього, посилання позивача на те, що він також наймав доглядальницю для тітки, не підтверджено поясненнями вказаної особи, і також не свідчить на користь спільного проживання позивача з ОСОБА_3 протягом не менше як п`ять років до часу смерті останньої. Суд зазначив, що чеки щодо сплати житлово-комунальних послуг за період лише з 15 червня 2020 року до часу смерті ОСОБА_3 не свідчать про сплату таких коштів зі спільного бюджету померлої та позивача, а також не охоплюють період не менше як п`ять років до смерті власниці квартири за такою адресою, як і видана ОСОБА_3 26 березня 2020 року довіреність на ім`я позивача на уповноваження його отримувати пенсію не доводить факту спільного проживання з 2014 року;

заява спадкоємця за правом представлення, який є онуком ОСОБА_3 , про відмову від прийняття спадщини на користь позивача як спадкоємця четвертої черги не свідчить про спільне проживання його бабці із позивачем протягом п`яти років до дня смерті такої, оскільки такий факт має бути підтверджений саме сукупністю певних доказів у передбаченому законом порядку, а не посиланням онука на таке як на встановлений факт. Вказана відмова від прийняття спадщини за законом має враховуватися лише у разі доведення, що певна особа, на користь якої здійснюється відмова, є спадкоємцем за законом іншої черги, як того вимагає частина друга статті 1274 ЦК України. Отже, вказане не звільняє позивача від доведення факту того, що він є спадкоємцем за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_3 ;

апеляційний суд зазначив, що не узгоджується із наданими позивачем доказами і складений ОСОБА_3 04 липня 2017 року (що охоплюється період п`яти років до дня смерті ОСОБА_3 ) заповіт на ім`я іншої особи - ОСОБА_10 , у той час, коли саме такий період намагається довести в суді ОСОБА_1 , претендуючи на майно померлої. Щодо пояснень свідків, апеляційний суд зробив висновок, що вони не узгоджуються з вказаною сукупністю письмових доказів, не дають уявлення про спільність бюджету позивача та померлої ОСОБА_3 , усталеність відносин між такими особами, а крім того, суперечать письмовим доказам по справі. Довідка голови ОСМБ «Бреуса 16» від 25 січня 2021 року про проживання ОСОБА_1 в квартирі ОСОБА_3 як у родички та відсутність заборгованості з комунальних послуг, не є беззаперечним доказом факту, про який йдеться по справі, оскільки не містить підстав її видачі (особові рахунку, пояснення сусідів, тощо), відсутність відомостей про сплату за таку особу як за користувача певними комунальними послугами з 2014 року. Апеляційний суд вважав безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 сплачував комунальні послуги за квартиру спадкодавці, оскільки таке спростовується матеріалами справи та ґрунтується на припущеннях;

апеляційний суд зазначив, що сам факт надання допомоги іншій особі, яка є одинокою особою похилого віку, не є безумовним підтвердженням наявності факту проживання однією сім`єю та не свідчить про наявність підстав для застосування статті 1264 ЦК України (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 369/9334/16-ц, провадження № 61-20367св19). Намагання позивача довести тривалі добрі стосунки із родиною померлої ОСОБА_3 не свідчить саме про його проживання із вказаною особою як племінника та тітки однією сім`єю та передбаченої частиною першою статті 1264 ЦК України тривалості такого;

таким чином, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , так як останній не довів достатніх і переконливих обставин, існування яких свідчить про факт його спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, а також ведення ними спільного господарства, наявності спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, взаємних прав та обов`язків тощо. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 28 травня 2021 року у справі № 182/653/17, провадження № 61-11815св20.

24 вересня 2023 року ОСОБА_1 засобами електронного поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою, на якій подається касаційна скарга у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд прийшов до помилкового висновку про те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження ведення спільного побуту ОСОБА_1 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки»;

відсутність у ОСОБА_1 безпосередніх родинних зв`язків з ОСОБА_3 не спростовує можливості факту їх спільного проживання однією сім`єю;

допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтвердили що ОСОБА_1 виконував усю хатню роботу, готував, піклувався про неї, оплачував усі послуги, проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю понад п`ять років;

апеляційний суд розглянув справу однобічно і неповно, не дав належної оцінки зібраним у справі доказам;

апеляційним судом взагалі не дано оцінки показам свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що особа може фактично і не проживати за місцем своєї реєстрації;

відсутність факту реєстрації в квартирі ОСОБА_3 не може однозначно розцінюватись як прояв відсутності бажання ОСОБА_3 зареєструвати ОСОБА_1 в квартирі, не свідчить, що вони не могли і без цього проживати як сім`я;

також суд не оцінив, що матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву, складену 29 грудня 2020 року, у якій внук померлої - ОСОБА_11 відмовився від спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , зазначивши, що він проживав з ОСОБА_3 однією родиною більше п`яти років до часу відкриття спадщини;

ОСОБА_1 надав копії квитанцій про оплату комунальних послуг тільки за 2020 рік, решта знаходиться у квартирі належній ОСОБА_3 до якої він не має доступу, оскільки квартира опечатана правоохоронними органами, а всі речі залишились в квартирі;

апеляційний суд в своїй постанові спочатку зазначає що посилання відповідача по справі на перебування ОСОБА_3 на обліку як одинокої особи та користування послугами соціального робітника, на думку суду, є сумнівним, оскільки така довідка містить лише період 20 лютого 2020 року по 19 липня 2020 року, і відповідач не пояснив чому саме. І далі колегія суддів протирічить сама ж собі зазначивши що ОСОБА_3 з 20 лютого 2020 року по 19 липня 2020 року перебувала на обліку у територіальному центрі як одинока особа та користувалася послугами соціального робітника, що спростовує твердження позивача та є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_3 проживала саме одна.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 04 серпня 1949 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 було укладено шлюб (прізвище дружини після шлюбу « ОСОБА_4 »), від якого ІНФОРМАЦІЯ_5 в подружжя народився син ОСОБА_13 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ). Сином ОСОБА_13 , та, відповідно, онуком ОСОБА_3 , є ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

ОСОБА_6 та ОСОБА_3 проживали та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_6

23 червня 1993 року ОСОБА_3 склала заповіт (на належну їй частину квартири АДРЕСА_1 .) на ім`я сина ОСОБА_13

15 січня 1998 року ОСОБА_3 склала заповіт (на належний їй садовий будинок) на ім`я сина ОСОБА_13 .

ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_13

04 липня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_7 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 ), посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Ворсуляк А. М., та зареєстрований за № 1-342.

26 березня 2020 року ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважила ОСОБА_1 отримувати призначену їй пенсію.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одеса.

Апеляційний суд встановив, що: станом на час смерті за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1 , була зареєстрована одна, що вбачається з довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради; в листі Департаменту праці та соціальної політики № 02-19/80 від 27 травня 2021 року зазначено, що ОСОБА_3 з 20 лютого 2020 року по 19 липня 2020 року перебувала на обліку у територіальному центрі як одинока особа у відділенні соціальної допомоги вдома та користувалась послугами соціального робітника.

20 липня 2020 року між ОСОБА_14 укладено договір-замовлення про надання послуг щодо поховання ОСОБА_3 ОСОБА_14 отримав кремований прах ОСОБА_3 21 липня 2020 року між ОСОБА_14 та ПП «Доліщан» укладено договір-замовлення на організацію проведення поховання ОСОБА_3

11 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про вступ у спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , та в цей же день зареєстровано спадкову справу № 67044343 (номер у нотаріуса 1-2021) щодо майна ОСОБА_3 .

На підставі нотаріально посвідченої заяви, складеної 29 грудня 2020 року, внук померлої - ОСОБА_11 відмовився від прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 на користь спадкоємця за законом четвертої черги ОСОБА_1 , який проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю понад п`ять років до моменту відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи (довідка № 074474), учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС (посвідчення серії НОМЕР_3 ).

ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15 .

З 11 серпня 1999 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 .

У довідці № 26 від 25 січня 2021 року, виданій головою ОСББ «Бреуса 16», вказано, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації з 2014 року по теперішній час за адресою АДРЕСА_1 .

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18) зроблено висновок, що «для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю».

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18). Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша статті 81 ЦПК України).

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів, що постійно проживав із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду: від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем понад п`ять років.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков