РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2023 рокусмт ПетровеСправа № 941/313/23
Провадження № 2/941/174/23

Петрівський районний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого судді - Колесник С. І.

при секретарі - Проценко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Петрове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 , посилаючись на добросовісне та відкрите володіння майном починаючи з 2008 року.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його та відповідача батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшли земельна ділянка площею 5,27 га, розташована на території Новостародубської сільської ради Олександрійського району (колишня назва району - Петрівський) Кіровоградської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та житловий будинок АДРЕСА_1 колишня назва району - Петрівський) Кіровоградської області.

Після смерті батька між ним та братом була досягнута чітка домовленість щодо поділу спадкового майна, за якої спадкова земельна ділянка повинна була відійти в порядку спадкування відповідачеві, а будинок, в якому позивач разом зі своєю родиною зареєстрований та проживає протягом тривалого часу, залишиться позивачу, оскільки іншого житла він не має, в той час як відповідач вже давно мешкає в смт Новомиколаївка Кам`янського району Дніпропетровської області та абсолютно не зацікавлений у цьому домоволодінні.

Наприкінці 2008 року відповідач ОСОБА_2 попросив позивача з`явитись до нотаріальної контори в смт Петрове для підписання документів, без яких він не може отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкову земельну ділянку, згідно з досягнутими між ними домовленостями.

В нотаріальній конторі позивачу було запропоновано підписати заяву про відмову від спадщини, суті якої він повністю не розумів, вважаючи, що відмовляється лише від відповідної частини спадкового майна, яка повинна відійти братові.

Підписуючи вказану заяву позивач був цілковито впевнений в тому, що він також зможе отримати свідоцтво про право на спадщину на будинок, в якому проживає.

При цьому,після смерті батька позивач одноособово користується усіма правами та несе всі обов`язки власника спадкового домоволодіння, відповідач у ньому жодного дня не проживав, будь-які його речі в будинку відсутні, як до, так і після підписання позивачем в нотаріальній конторі заяви про відмову від спадщини. Відповідач ОСОБА_2 не пред`являв позивачу ніяких майнових претензій щодо будинку.

Через три роки позивач звернувся до тієї ж нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі відповідного свідоцтва йому було відмовлено та роз`яснено, що підписавши заяву про відмову від спадщини, він відмовився від усього без виключення спадкового майна, а не від якоїсь його частини та що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину і в зв`язку з цим має право на отримання свідоцтв про право на спадщину на спадкову нерухомість, вважається відповідач ОСОБА_2 .

Позивач, отримавши відмову нотаріуса та зрозумівши, що весь цей час він помилявся стосовно юридичних наслідків підписаної ним у 2008 році заяви про відмову від спадщини, звернувся до Петрівського районного суду Кіровоградської області з позовом про визнання цієї заяви недійсною та визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Однак, рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19.06.2013 року по справі № 400/530/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24.07.2013 року, у задоволенні його позову було відмовлено.

Позивач неодноразово звертався до брата з тим, щоби здійснити оформлення на нього спадкового будинку із подальшим укладенням між ним нотаріально посвідченої угоди по його відчуженню на користь позивача. Проте, відповідач заявив, що y домоволодінні та в оформленні документів на нього він жодним чином не зацікавлений і не має наміру витрачати свій час та кошти на приїзд в смт Петрове з метою вчинення відповідних документальних процедур, також вказав, що абсолютно не розуміє бажання позивача оформити документи на будинок, оскільки позивач і так є його фактичним власником та ніхто не заважає йому у реалізації прав власника щодо цієї нерухомості.

В той же час, фактичне володіння та користування будинком позивачем, за відсутності належним чином оформлених правовстановлюючих документів на нього, не створює для нього можливості для повноцінного здійснення всіх прав власника, в зв`язку з цим він вимушений звернутись до суду. Тому просить задовольнити заявлені вимоги, а понесені судові витрати залишити за ним.

В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача адвокат Ковальов Д.І. підтримав заявлений позов та надав до суду заяву про подальший розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений неодноразово своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви, судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, а також шляхом розміщення оголошення на веб-сайті суду, про причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, покази свідків, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов до такого.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та відповідача - ОСОБА_3 (а.с.4), після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшли земельна ділянка площею 5,27 га, розташована на території Новостародубської сільської ради Олександрійського району (колишня назва району - Петрівський) Кіровоградської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та житловий будинок АДРЕСА_1 колишня назва району - Петрівський) Кіровоградської області.

Як вбачається з копії спадкової справи № 382/2008, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач ОСОБА_2 надав нотаріусу заяву від 01.12.2008 року про прийняття спадщини після смерті свого батька (а.с.50), а позивач ОСОБА_1 надав нотаріусу заяву від 01.12.2008 року про відмову від спадщини після смерті свого батька (а.с.51). На підставі чого відповідачем ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про право на спадщину у вигляді земельної ділянки площею 5,27 га, розташованої на території Новостародубської сільської ради Олександрійського району (колишня назва району - Петрівський) Кіровоградської області, кадастровий номер: :02:000:0210.

Через три роки позивач звернувся до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину, однак йому було роз`яснено, що підписавши заяву про відмову від спадщини, він відмовився від усього без виключення спадкового майна, а не від якоїсь його частини. Отримавши роз`яснення позивач звернувся до Петрівського районного суду Кіровоградської області з позовом про визнання цієї заяви недійсною та визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Однак, рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19.06.2013 року по справі № 400/530/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24.07.2013 року, у задоволенні його позову було відмовлено.

В той же час, починаючи з 2008 року позивач безперервно, відкрито та одноособово володіє спадковим будинком, що підтверджується наявністю у нього протягом всього цього часу оригіналів всіх правовстановлюючих документів на будинок на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 . Підтвердженням вказаних обставин також слугує довідка Петрівської селищної ради № 299 від 01.03.2023 року, згідно з якою, починаючи з 2008 року, позивач є головою домогосподарства у буд. АДРЕСА_1 та одноособово несе всі витрати по утриманню будинку (а.с.16).

На ім`я позивача оформлений особовий рахунок по оплаті за спожиту в домоволодінні електроенергію, доказом регулярної сплати позивачем даних платежів є відповідні квитанції, починаючи з 2016 року та по 2022 року включно (а.с.17-20).

Позивач стверджує, що після смерті батька між ним та братом була досягнута чітка домовленість щодо поділу спадкового майна, за якої спадкова земельна ділянка повинна була відійти в порядку спадкування відповідачеві, а будинок, в якому позивач разом зі своєю родиною зареєстрований та проживає протягом тривалого часу, залишиться позивачу, оскільки іншого житла він не має, в той час як відповідач вже давно мешкає в смт Новомиколаївка Кам`янського району Дніпропетровської області та абсолютно не зацікавлений у цьому домоволодінні. Однак, помиляючись стосовно юридичних наслідків, у 2008 році позивач підписав заяву про відмову від спадщини.

Дії відповідача щодо спадщини, а саме: отримання свідоцтва про право на спадщину лише щодо земельної ділянки, та не отримання такого свідоцтва щодо будинку, та неприйняття участі починаючи з 2008 року у долі спадкового будинку, свідчать про досягнення домовленості між позивачем та відповідачем щодо поділу спадкового майна, за якої будинок залишиться позивачу.

Обставини, викладені у позовній заяві, підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , яка є жінкою позивача та постійно з ним проживає, та свідок ОСОБА_5 , яка проживає по сусідству та добре знає батька позивача, позивача та відповідача.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові у справі № 910/17274/17 від 14 травня 2019 року зазначила, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Також ВП ВС зазначила, що давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вимог ст.344 ЦК України підтримана й у подальшій практиці Верховного Суду, зокрема в постанові у справі № 607/21758/19 від 22 лютого 2021 року.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до вимог п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Як передбачено п.14 цієї ж Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач достовірно довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном більше 10 років. Відповідач у справі заперечень щодо позову не надав.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,4, 12,81, 259, 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.392 ЦК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за набувальною давністю право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення, яким закінчується апеляційне провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 13.10.2023 року.

Суддя С.І. Колесник