ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/8770/21 Номер провадження 22-ц/814/1443/23Головуючий у 1-й інстанції Шишкін О.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Лобов О.А., Триголов В.М.,

розглянувши у м. Полтава в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області,

та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої в її інтересах представником адвокатом Малойваном Євгеном Ігоровичем,

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2021 року, постановлене суддею Шишкіним О.В.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу - Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

09.06.2021 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Малойван Є.І. звернувся в суд з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка 20.10.1980 прийнята на роботу до заводу ім. Малишева кранівницею ділянки випалювальних речей в сталеливарному цеху 550, де працювала до 2007 року. Виробничі фактори призвели до незворотних патологічних змін в її організмі, унаслідок чого вона стала інвалідом ІІІ групи та має 40% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання. Стійка втрата професійної працездатності 40% вперше встановлена висновком МСЕК від 14.02.2002 року, а з 23.02.2011 вона визнана інвалідом третьої групи за професійним захворюванням та 40% втрати професійної працездатності безстроково. Унаслідок отриманих ушкоджень на виробництві, які призвели до стійкої втрати професійної працездатності, їй заподіяно значних моральних страждань, тому просить стягнути з відповідача на її користь 200 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду від 21 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок втрати професійної працездатності, у розмірі 70 000,00 грн.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Рішення вмотивовано тим, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань за встановлених обставин є доведеним. Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи обставини справи, характер, інтенсивність, тривалість та глибину фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, зважаючи на встановлений ступінь втрати працездатності (40%) безстроково, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення 70 000 грн. моральної шкоди.

13.10.2021 до Харківського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга на вказане рішення районного суду від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що Законом України від 23.02.2007 №717-V, який набрав чинності з 20.03.3007, внесені зміни до Закону від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Зокрема, виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Тому на правовідносини, що виникли, з урахуванням дати звернення позивачки в суд, поширюються норми Закону №1105-XIV в редакції, чинній на 01.01.2015, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає такого відшкодування Фондом. За таких обставин вважає відсутніми підстави для задоволення позову.

Зазначає, шо факт отримання виробничої травми та втрати професійної працездатності і настання інвалідності, підтверджені висновком МСЕК та Актом розслідування професійного захворювання, не можуть бути беззаперечним доказом наявності моральних страждань.

Заперечує обґрунтованість визначеного судом до відшкодування розміру моральної шкоди. Вважає, що стягнута сума є завеликою та необґрунтованою, так як позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують факт її заподіяння.

21.10.2021 адвокатом Малойваном Є.І. в інтересах позивачки подано апеляційну скаргу на рішення районного суду, в якій просить рішення змінити в частині розміру моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер професійного захворювання, відсоток втрати працездатності, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках, потребу в постійному лікуванні наслідків професійного захворювання.

Зазначає, що визначена судом сума відшкодування моральної шкоди є несправедливою та такою, що не відповідає обставинам справи. Посилається на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 справа №210/5258/16-ц, де сказано, що сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументована судом, що не зробив районний суд, постановляючи відповідне рішення.

Відзивів на апеляційні скарги не надходило.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2023 року прийнято справу до свого провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 20.10.1980 по червень 2007 працювала на заводі ім. Малишева кранівницею ділянки випалювальних речей в сталеливарному цеху 550. /а.с.8-9/

Актом П-4 розслідування професійного захворювання від 25.12.2001 ОСОБА_1 встановлено професійні захворювання, які виникли внаслідок шкідливих умов праці на ДП «Завод ім.Малишева». /а.с.11-12/

У виписках з історії хвороби №1724 та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №07-01-13/71194 зазначено щодо проведення лікування ОСОБА_1 /а.с.13-14/

Відповідно до довідки серія 2-18 АЕ №013624 від 14.02.2002 Харківська обласна МСЕК №4 визначила ОСОБА_2 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням./а.с.17/. У наступні роки МСЕК підтверджувала результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та встановила третю групу інвалідності./а.с.18-19/

Згідно з довідкою серії ХАР-08 №000325 Харківської обласної МСЕК №4 від 23.02.2011 ОСОБА_1 визначено 40% втрати професійної працездатності безстроково./а.с.15/

Харківське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області у листі на запит адвоката №б/н від 25.02.2021 повідомило, що відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_1 не нараховувались та не виплачувались. /а.с.16/

Частково задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди є доведеним. Враховуючи незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон №1105-XIV у редакції, чинній на час встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності. Цим Законом обов`язок відшкодування моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги конкретні обставини, характер і інтенсивність, тривалість та глибину фізичних і моральних страждань, визнав належн6им відшкодуванням моральну шкоду в розмірі 70000 грн.

Апеляційний суд з такими висновками районного суду погоджується. Доводи апеляційних скарг їх правильність не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки обставин на власну користь. При цьому колегія суддів враховує таке.

Відповідно до п/п "е" п.1 ч.1 ст.21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законом порядку: своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відповідно до статті 13 Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального

Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.01.2019 у справі №210/2104/16-ц .

У матеріалах справи міститься відповідна довідка МСЕК від 14.02.2002, якою позивачці встановлено 40% втрати професійної працездатності. Отже, право на відшкодування моральної шкоди виникло у потерпілої з дня встановлення МСЕК їй стійкої втрати професійної працездатності, а у відповідача відповідно до Закону, діючого в редакції, чинній на той час, обов`язок відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладені норми права та встановлені фактичні обставини справи, районний суд обґрунтовано та законно поклав на відповідача обов`язок щодо відшкодування позивачці моральної шкоди.

Тому доводи апеляційної скарги Фонду з посиланням на зміну редакції Закону №1105-XIV та необхідність його застосування в редакції, чинній на 01.01.2015, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає такого відшкодування Фондом, - колегія суддів визнає безпідставними та відхиляє. Дія Закону №1105-XIVстаном на час виникнення страхового випадку у грудні 2002 року передбачала можливість відшкодування моральної шкоди за наслідками професійного захворювання за рахунок Фонду. Тому висновки суду першої інстанції щодо підставності стягнення шкоди з Фонду ґрунтуються на законі, яким гарантовано право потерпілого на відшкодування моральної шкоди з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності і реалізація такого права не залежать від дати звернення позивача в суд із цим позовом.

Щодо доводів апеляційної скарги Фонду щодо відсутності належних доказів заподіяння позивачці моральної шкоди і про завищений розмір її відшкодування та доводів апеляційної скарги позивачки про необґрунтовано малий розмір відшкодування, колегія суддів зазначає наступне.

Доводи апеляційної скарги Фонду соціального страхування, що висновок МСЕК та Акт розслідування професійного захворювання не можуть бути визнані беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань , колегія суддів визнає неспроможними та відхиляє.

При цьому апеляційний суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у справі №210/5258/16-ц від 05.12.2018 , яка містить висновок, що Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає та не було. Крім того, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди не мали встановлювати належність або неналежність виконання МСЕК обов`язку зі встановлення факту завдання позивачеві моральної шкоди.

Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди та порядок її стягнення з відповідачів, колегія суддів приймає до уваги наступне.

Згідно ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 у справі №1-9/2004 щодо застосування статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (Постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Суд апеляційної інстанції погоджується з установленим районним судом фактом заподіяння моральної шкоди позивачеві у зв`язку із стійкою втратою професійної працездатності, а також ті обставини, що стан здоров`я позивачки на теперішній час не відновлено, вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивачка мала до моменту отримання професійного захворювання, дійшов правильних висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди. Також вважає, що сума відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою та такою, яка відповідає нанесеним позивачці моральним стражданням.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивачки щодо відсутності обґрунтування суду при визначенні розміру морального відшкодування, оскільки суд першої інстанції дав належний аналіз та оцінку обставинам справи, правильно застосував норми права та правові висновки і з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості визначив суму відшкодування.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційній скарги сторін задоволенню не підлягають, тому рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником адвокатом Малойваном Євгеном Ігоровичем, залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду від 21 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.10.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.А. Лобов

В.М.Триголов