Справа №760/3805/22 2/760/3795/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Отруби В. В.,

представника відповідача 1 Цапенко С. М.,

представників відповідачів 2 Марків Я. Є.,

Саковича С. Ю.,

представника відповідача 3 Статкевич В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Держави Україна в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України у м. Києві, в якій просить: стягнути з Держави Україна в собі Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на її користь 218 039,96 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю службової особи органу державної влади; стягнути з Держави Україна в собі Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на її користь 5 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю службової особи органу державної влади.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 липня 2000 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва стягнуто з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 14 липня 2000 року.

З березня 2003 року боржник свідомо та безпідставно перестав сплачувати аліменти на утримання їх спільного сина, зазначаючи постійно, що тимчасово не працює та доходів немає, а отже і перестав виконувати рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 липня 2000 року, яке підлягає негайному виконанню.

У зв`язку з викладеним, з квітня 2003 року по квітень 2009 року вона неодноразово зверталась до державних виконавців Солом`янського ВДВС з приводу виконання судового рішення.

Відповідно до довідки-розрахунку державного виконавця Солом`янського ВДВС від 24 січня 2014 року загальна сума заборгованості боржника по сплаті аліментів становить 74 131,38 грн.

З урахуванням наведеного вона зверталась до суду з позовом до боржника про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 70 000 грн, яке набрало законної сили 05 жовтня 2017 року. Таким чином, з 05 жовтня 2017 року підлягають стягненню з боржника кошти в сумі 144 618,58 грн.

Однак боржник продовжував свідомо та безпідставно не виконувати вищевказані рішення суду, а державний виконавець Мацко Д. А. продовжував неправомірно бездіяти, тому позивач вдруге звернулась до суду з позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 09 березня 2021 року стягнуто з боржника на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 72 871,38 грн. Таким чином, з 09 березня 2021 року з боржника підлягають стягненню 218 039,96 грн.

Водночас, з вересня 2017 року до серпня 2018 року на банківський рахунок позивача не надійшло будь-яких коштів в рахунок виконання вищевказаних рішень суду, тому 28 серпня 2018 року вона звернулась до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця Мацко Д. А. 14 березня 2019 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва, яка набрала законної сили 05 квітня 2019 року визнано бездіяльність державного виконавця Мацко Д. А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 по стягненню аліментів на підставі дублікату виконавчого листа Солом`янського районного суду міста Києва № 2-1740 від 11 серпня 2009 року, неправомірною

Ураховуючи викладене позивач звернулася до суду з указаним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 лютого 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 квітня 2022 року вказану позовну заяву залишено без руху.

На виконання зазначеної ухвали, 13 лютого 2023 року, позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків.

21 лютого 2023 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

27 березня 2023 року до суду надійшов відзив від відповідача - представника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Колесник А. С., в якому остання заперечує проти задоволення позову, оскільки Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вживалися заходи примусового виконання, тому ним не могло бути допущено бездіяльність чи протиправність. Зазначає, що позивачем не доведений факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини відповідача - Департаменту виконавчої служби в її заподіянні, а також не надано доказів з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди. Крім того, вважає, що Департамент є неналежним відповідачем у справі, оскільки позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідача.

Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позову.

31 березня 2023 року представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві - Полковніченко Н. А. подано до суду відзив, в якому остання заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві є неналежним відповідачем у справі, оскільки позовні вимоги до нього не пред`явлено, протиправних дій по відношенню до позивача не здійснювало та не аргументовано підстави залучення Головного управління у статусі відповідача. Крім того, зазначає, що заборгованість у сумі 218 039,96 грн утворилась через несплату аліментів батьком дитини, тобто між двома фізичними особами, тому не може вважатися ні збитками, ні шкодою в розумінні положень статей 22 та 1173 ЦК України та не може бути стягнута за рахунок коштів державного бюджету, а підлягає стягненню саме з боржника за виконавчим листом. Також, вказує, що позивачем належним чином не підтверджено факт завдання моральної шкоди, характер та ступінь моральних страждань, втрат немайнового характеру, погіршення якості життя, інших негативних наслідків та не надає обґрунтувань заявленої нею до відшкодування суми моральної шкоди, а саме по собі заявлення позивачем про факт завдання моральної шкоди не може вважатися безумовною підставою спричинення моральної шкоди та достатньою підставою для відшкодування, тому просить відмовити в задоволенні позову.

21 квітня 2023 року позивачем подано до суду відповідь на вищевказані відзиви, в якій зазначає, що твердження представників відповідачів Департаменту державної виконавчої служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про неналежність відповідача є безпідставними, оскільки при поданні позову до Держави Україна позивач зобов`язаний залучити до справи найвищий державний орган Держави Україна, якому належать повноваження законодавчої ініціативи та притягнення до відповідальності державних виконавців, а також відповідний територіальний орган Державної казначейської служби України. Крім того, підтримала доводи викладені у позовній заяві та просила позов задовольнити.

21 квітня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі головного державного виконавця Марків Я., який було залишено без розгляду у зв`язку з поданням його з пропуском встановленого судом строку.

22 травня 2023 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання сторони позивача про витребування доказів. Крім того, цього ж дня ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, однак 03 жовтня 2023 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити.

Представник відповідача Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Цапенко С. М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову.

Представники відповідача Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Марків Я. Є. та Сакович С. Ю. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що аналогічний позов вже було частково задоволено та стягнуто на користь позивача 5 000 грн, тобто останньою було вже реалізоване законне право на відшкодування моральної шкоди за невиконання судового рішення, а чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за затримку виконання рішення суду. Крім того, зазначили, що невиплачені позивачу кошти на виконання судових рішень про стягнення аліментів, ухвалених на її користь, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів на підставі статей 173, 1174 ЦК України, оскільки не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Окрім цього, позивач не виконала обов`язку щодо доказування виникнення моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачів. Не надала доказів щодо факту ускладнення здоров`я, погіршення самопочуття та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачів та ускладненнями здоров`я. Також, вказали, що протягом більше 3 років позивачу регулярно перераховуються кошти примусово стягнуті з боржника. Враховуючи викладене, просили відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві - Статкевич В. В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та просила відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частини першої статті 129-1 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства; суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання.

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Судом установлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 липня 2000 року на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 14 липня 2000 року.

На виконання зазначеного рішення 11 серпня 2009 року Солом`янським районним судом міста Києва видано дублікат виконавчого листа (а. с. 7).

Відповідно до довідки-рахунку Солом`янського ВДВС від 24 січня 2014 року сума заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів складає 74 131,38 грн (а. с. 8).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року, яка набрала законної сили 05 квітня 2019 року, визнано бездіяльність державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мацко Д. А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 по стягненню аліментів з боржника ОСОБА_2 на підставі дублікату виконавчого листа Солом`янського районного суду міста Києва № 2-1740 від 11 серпня 2009 року, що підлягає негайному виконанню, неправомірною (а. с. 18-19).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд виходив із того, що факт невиконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 липня 2000 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , є наслідком бездіяльності державних виконавців.

Вказаним судовим рішенням установлено, що 07 серпня 2009 року державним виконавцем Солом`янського ВДВС було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 на підставі виконавчого листа № 2-1740, виданого 11 серпня 2009 року Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення від 22 липня 2000 року.

04 грудня 2014 року державним виконавцем Солом`янського ВДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на відповідь Пенсійного фонду України, згідно якої боржник працює в «Кайрос Керама» за адресою: м. Київ, вул. Кіквідзе, 41-а, кім. 40, що територіально відноситься до Печерського ВДВС.

На підставі постанови державного виконавця Солом`янського ВДВС від 04 грудня 2014 року державним виконавцем Печерського ВДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 31 січня 2015 року по виконанню дубліката виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 2-1740 від 11 серпня 2009 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 серпня 2015 року зобов`язано державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Фартушну Ю. А. вжити дій щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 04 грудня 2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3.

Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Фартушної Ю. А. щодо неналежного вчинення виконавчих дій по стягненню коштів з боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_3.

У подальшому, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року постанову відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 31 січня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 по виконанню дубліката виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва №2-1740 від 11 серпня 2009 року, скасовано.

Визнано дії ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 31 січня 2015 року по виконанню дубліката виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва №2-1740 від 11 серпня 2009 року неправомірними.

Визнано бездіяльність ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві щодо не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 31 січня 2015 року стягувачу, неправомірною.

Крім цього, 21 грудня 2016 року державним виконавцем Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мацко Д. А. стягувачу було вперше видано інформаційну довідку від 21 грудня 2016 року, згідно з якою ще 19 лютого 2009 року боржником було придбано у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10).

При цьому, з 19 лютого 2009 року державними виконавцями не вчинено дій щодо накладення арешту на майно боржника.

23 грудня 2016 року позивачем до Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві було подано заяву про накладення арешту на квартиру боржника (а. с. 11).

Крім того, 04 вересня 2017 року державним виконавцем Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві стягувачу було вперше видано відповідь Пенсійного фонду України від 30 серпня 2017 року про особу-боржника, згідно якої боржник перебуває на обліку в Правобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві і станом на серпень 2017 року щомісячно отримує пенсію в розмірі 1847,18 грн (а. с. 16-17).

Відповідно до частини четвертоїстатті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають.

Крім того, судом установлено, що рішеннями Cолом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2017 року та від 14 вересня 2020 року, які набрали законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 70 000 грн та 72 781, 38 грн відповідно.

Тобто, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 218 039,96 грн.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач вважає, що в результаті неправомірних дій та бездіяльності державного виконавця під час виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2000 року, яке залишається невиконаним понад 19 років, їй було завдано майнову та моральну шкоду, тому звернулася до суду з указаним позовом.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини другої статті 86 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», який був чинний на час видачі виконавчого листа, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що не вчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому вона має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі заборгованості по сплаті аліментів у сумі 218 039,96 грн.

Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на її користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просила стягнути з відповідачів, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на її користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

У зв`язку з наведеним позов ОСОБА_1 в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною третьою встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вже встановлено судом, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мацко Д. А. задоволено. Визнано бездіяльність державного виконавця Солом`янський районний відділ Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мацко Д. А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 по стягненню аліментів з боржника ОСОБА_2 на підставі дублікату виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 2-1740 від 11 серпня 2009 року, що підлягає негайному виконанню, неправомірною.

Зазначеним судовим рішенням встановлено бездіяльність державного виконавця Мацко Д. А. в частині належного та ефективного виконання судового рішення.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Такий правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Оскільки судовим рішенням установлено бездіяльність посадової особи Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в процесі виконання судового рішення про стягнення аліментів, тому суд прийшов до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд ураховує, що починаючи з листопада 2019 року позивачу в рахунок погашення заборгованості перераховано кошти в сумі 106 944,56 грн, тобто здійснено часткове виконання судових рішень, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим державним виконавцем від 20 вересня 2023 року.

Також судом на користь позивача рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року, яке змінено постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, вже було стягнуто моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, у зв`язку з встановленою ухвалою суду від 28 серпня 2015 року бездіяльністю державних виконавців в процесі виконання вищевказаного судового рішення про стягнення аліментів.

З огляду на викладене, ураховуючи глибину душевних страждань, яких зазнала ОСОБА_1 внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів, тривалість вимушених змін у житті позивача, пов`язаних з тим, що вона була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права з метою отримання аліментів на утримання дитини, зокрема, звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій державного виконавця та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 3 000 грн.

Водночас, суд вважає необґрунтованими посилання представників відповідача Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на те, що моральна шкода вже була стягнута рішенням суду за аналогічним позовом ОСОБА_1 , оскільки її було стягнуто на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 28 серпня 2015 року, якою було встановлено бездіяльність державного виконавця Фартушної Ю. А. та досліджувались обставини щодо неправомірного закінчення виконавчого провадження, що не було предметом дослідження при постановленні ухвали від 14 березня 2019, яка стала підставою для звернення до суду з цим позовом.

Що стосується посилання представника відповідача Державної казначейської служби України у м. Києві на те, що казначейство не є належним відповідачем, то суд зазначає наступне.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Враховуючи викладене, територіальний орган казначейства може бути залучений відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади в якості відповідача, водночас, його незалучення також не перешкоджає розгляду справу.

Щодо твердження представника відповідача Департаменту державної виконавчої служби України, що Департамент не є належним відповідачем, то суд з ним погоджується, оскільки позивачем не було обґрунтовано в чому полягає порушення її прав з боку Департаменту. Зокрема, ним не здійснювалося будь-яких заходів щодо примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, що, у свою чергу, виключає допущення бездіяльності чи протиправності.

Таким чином, у Департаменту державної виконавчої служби України. не виникло обов`язку відповідати за цим позовом, оскільки таку відповідальність несе держава, яка бере участь у справі через орган, діями якого заподіяну шкоду, який є співвідповідачем по цій справі.

З точки зору закону, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Враховуючи вищевикладене, суд проходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача до Департаменту державної виконавчої служби України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись статтями 9, 13, 55, 56, 129, 129-1 Конституції України, статтями 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, статтями 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 272, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач 1 - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ЄДРПОУ-00015622, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13;

відповідач 2 - Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ЄДРПОУ - 35008087, місцезнаходження: 03151, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 76-а;

відповідач 3 - Державна казначейська служба України у м. Києві, ЄДРПОУ - 37993783, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-а.

Суддя Л. М. Ішуніна