Справа №295/3182/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м.Житомира у складі

Головуючого судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Коцюби О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_4 ,

третя особа: орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації,

про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Малинського районного суду Житомирської області №283/2208/20 від 23.11.2020 розірвано.

Сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає разом з матір`ю, місце реєстрації дитини збігається з місцем реєстрації матері. На час звернення до суду з цим позовом сім`я у складі матері та дитини фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Житлом за цією адресою позивач з дочкою користуються на підставі договору оренди квартири від 01.01.2023.

Позивач вказує, що вона самостійно виховує та утримує дитину. Участь батька у вихованні дитини обмежується нерегулярною сплатою коштів на утримання дитини. З позовом про стягнення аліментів позивач до суду не зверталася, договір між батьками про утримання дитини та участь у її вихованні не укладався. Усі витрати, пов`язані з фізичним та духовним розвитком дитини, фактично несе позивач одноосібно.

Починаючи від моменту розірвання шлюбу і на теперішній час, відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування своїми обов`язками.

У позові зазначено, що дитина має особливі здібності до вивчення мов, зокрема французької. Мати дбає про розвиток особливих здібностей ОСОБА_5 , в тому числі шляхом забезпечення спілкування дитини з носіями мови. З цією метою мати на тривалий час забезпечувала проживання доньки у Франції. Водночас, дозвіл на виїзд дитини за межі України, навіть з метою навчання, відповідач надав лише один раз після попередніх наполегливих прохань матері. Таким чином, відповідач діє не в інтересах дитини.

Відповідач також не виявляє особливого інтересу до умов проживання та стану здоров`я доньки, її фізичного і духовного розвитку. Фактично мати дитини одноособово ухвалює всі важливі для організації життя дитини рішення, дбає про доньку, забезпечує її усім необхідним для нормального розвитку, створює безпечні умови для проживання.

Матеріальний стан матері дозволяє створити для доньки усі необхідні умови для проживання, навчання, відпочинку, в тому числі оздоровлення поза межами України.

Позивач також посилається на те, що особистісні характеристики відповідача є негативними. Так, згідно з довідкою від 19.08.2021, відповідач пройшов сеанс емоційно-стресової психотерапії з метою позбавлення алкогольної залежності на термін все життя.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.07.2021 у справі №442/4478/21 відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 21.02.2022 у справі №295/378/22 відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 24.03.2022 у справі №295/376/22 відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.

Позивач зазначає, що внаслідок систематичного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків виникла необхідність захисту інтересів малолітньої дитини шляхом позбавлення батьківських прав її батька - ОСОБА_4 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 10.04.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

29.05.2023 до суду надійшов висновок Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації як Органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з протокольною ухвалою суду від 20.06.2023 підготовче провадження у справі завершено та призначено розгляд справи по суті.

14.09.2023 від представника відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позов, який протокольною ухвалою суду від 29.09.2023 залишено без розгляду.

Інших заяв по суті справи до суду не надійшло.

28.09.2023 до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про приєднання до справи доказів.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивач додатково пояснила, що бажає позбавити відповідача батьківських прав, оскільки він не приймав та не приймає участі у житті дочки, життям дитини взагалі не цікавиться, дочка росла без нього. Дочка не бачила батька дуже давно. На переконання позивача, відповідач і надалі буде ухилятись від виконання батьківських обов`язків. Відповідач знав, який садочок відвідує дитина, однак там її не навідував. Позивач пропонувала зустрітись, щоб батько побачив дитину, однак він не приїжджав. Сам відповідач з питанням щодо побачення з дочкою до позивача не звертався. Жодного разу не заводив дочку до садочку і школи, комунікації між ними не було. Позивач не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, однак відповідач не проявляє такого бажання. Дочка про батька нічого не пам`ятає та не згадує про нього. Позивач спроможна забезпечити дитину всім необхідним самостійно, з даним позовом звернулась через те, що відповідач перешкоджає у виїзді дитини за кордон, згоди на її виїзд не надає.

Представник позивача пояснив, що відповідач надавав кошти на утримання дитини тільки пів року по 400-500 грн, однак це замалі кошти та не покривають навіть невелику частину потреб дитини. На посилання відповідача про те, що той не знав рахунку позивача для перерахування коштів на утримання дитини, представник позивача вказує, що відповідач міг надавати кошти у будь-який інший спосіб. Номер телефону та адресу проживання позивач не змінювала, відповідачу відоме місцезнаходження садочку та школи, тому посилання відповідача на те, що він позбавлений можливості спілкуватись з дитиною не відповідають дійсності. Відповідач не вживає жодних заходів, щоб бачитись та спілкуватись з дочкою. Жодних доказів того, що позивач перешкоджає спілкуванню батьку з дитиною, немає. Відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон. Такий дозвіл був наданий один раз, зі скандалом. Дитиною відповідач не цікавиться, навіть після звернення до суду з даним позовом відповідач не відвідав дитину.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що кошти на утримання дитини відповідач надавав добровільно, по мірі можливості. Докази наявності обставин для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. Відповідачу не відоме походження довідки щодо проходження сеансу психотерапії для позбавлення алкогольної залежності, на наркологічному обліку відповідач не перебуває. З 2015 року відповідач вживав заходів, що бачитись з дитиною, однак йому перешкоджають. У 2021 році відповідач надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон, та наразі не заперечує. Доказів тому, що відповідач перешкоджає у виїзді дитини за кодон, матеріали справи не містять. Вважає, що позивач бажає вивезти дитину за кордон, щоб у батька не було можливості бачити дитину. Висновок органу опіки і піклування складений без залучення відповідача, тому не може бути належним доказом. З 2021 року позивач відгородилась, заблокувала номер в телефоні, ніхто не може додзвонитись до неї. Відповідач не відвідує дитину у школі та не забирає її зі школи, бо не хоче порушити психоемоційний стан дитини, оскільки дочку налаштували проти батька. Відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, йому чиняться перешкоди у їх належному виконанні.

Представник органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, від служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла до суду заява про розгляд справи без їх участі.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач і відповідач є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується змістом копії свідоцтва про народження (а.с. 15).

Згідно з рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 23.11.2020 розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 14).

Дитина разом з матір`ю ОСОБА_1 проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди квартири №01 від 01.01.2023 (а.с. 11-12).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Київській гімназії №287 Святошинського району м. Києва (а.с. 17).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Наданими позивачем доказами не підтверджується, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка проживає з позивачем.

Довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 08.12.2022, згідно з якою на картку ОСОБА_1 НОМЕР_1 відсутні зарахування від ОСОБА_4 (а.с. 21) не є доказом того, що відповідач не надає кошти на утримання дитини, оскільки кошти на утримання дитини можуть перераховуватись на іншу банківську карту або надаватись у будь-який інший спосіб.

ОСОБА_1 з позовом про стягнення аліментів з батька дитини до суду не зверталась, та у судовому засіданні сторона позивача пояснила, що батько дитини, хоч і не регулярно та не у достатньому розмірі, проте надавав кошти на утримання дочки. Зокрема, 19.09.2023 на рахунок позивача було перераховано аліменти у сумі 1 500,00 грн, що підтверджує копія квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 19.09.2023.

Посилання позивача на те, що відповідач зловживає алкогольними напоями, жодними доказами не підтверджені.

Достовірність довідки від 19.08.2021 про те, що ОСОБА_4 пройшов сеанс емоційно-стресової психотерапії з метою позбавлення алкогольної залежності, сторона відповідача заперечує. З наявної у справі копії довідки не вбачаться за можливе встановити, ким вона видана.

Крім того, алкогольна залежність батька дитини не є самостійною та достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки наявність такої залежності само собою не свідчить про те, що батько дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Позивач вказує, що батько не проявляє жодного інтересу до дитини, не прагне спілкування та зустрічей, життям дитини не цікавиться. Однак, жодних доказів, які підтверджують такі обставини, позивачем не надано.

При цьому, відповідач вищезазначене заперечує та вказує, що позивач вживає заходів, які утруднюють спілкування батька з дочкою, зокрема заблокувала його номер у мобільному телефоні, та налаштовує дитину проти батька, у зв`язку з чим, відповідач самовільно не відвідує дитину, оскільки не хоче порушити психоемоційний стан дитини.

Хоча такі заперечення відповідача, так само, як і доводи позову, жодними доками не підтверджені, однак суд не може залишити їх поза увагою, оскільки суд зважує як на пояснення позивача, так і на пояснення відповідача.

Також суд приймає до уваги, що відповідно до змісту нотаріально посвідченої заяви від 27.05.2021, відповідач надав згоду на тимчасовий виїзд до Франції на період з 13.07.2021 по 12.09.2021 своїй малолітні дочці ОСОБА_5 (а.с. 20).

Доказів того, що відповідач створює перешкоди у виїзді дитини за кордон, матеріали справи не містять.

Також, 12.09.2023 ОСОБА_4 звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про визначення порядку участі батька у вихованні дитини.

Наведені обставини свідчать про те, що батько не втратив інтересу до дитини та бажає приймати участь у її вихованні.

Щодо висновку Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації як Органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 19.05.2023 (а.с. 72-4-74), суд зауважує наступне.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав має рекомендаційний характер та такий висновок оцінюється судом у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

При цьому висновок органу опіки та піклування від 19.05.2023 складений без участі відповідача, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Суд зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо. Батько дівчинки заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у її вихованні, а та обставина, що ОСОБА_4 не спілкується з дочкою, не є безумовним свідченням його небажання приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком своїми обов`язками, оскільки до таких обставин може призводити і поведінка матері дитини, так як відповідач вказує, що остання не бажає спілкування та налаштовує дитину проти батька.

Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

На підставі вищенаведеного, оскільки позивачем не доведено, що відповідач свідомо та умисно не виконує своїх батьківських обов`язків, умисно самоусунувся від таких, натомість з досліджених судом обставин вбачається, що відповідач не втратив інтересу до дитини та бажає приймати участь у житті дочки, суд не вбачає підстав для застосування до відповідача крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дочки, так як судом не встановлено, що таке позбавлення батьківських прав буде в повній мірі відповідати інтересам самої дитини, її належному догляду та вихованню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 273, 354 ЦПК України та статтями 141, 150-155, 157, 164 СК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Третя особа: орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, м. Київ, проспект Перемоги, 97, .

Суддя Т.А. Воробйова

Повне рішення складено 12.10.2023.