ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2105/21
Провадження №2/477/160/22
02 жовтня 2023 року м. Миколаїв
Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:
головуючої - судді Саукової А.А.,
із секретарем судового засідання - Мількович Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області в загальному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
Стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки КІА SPORTAGE д/н НОМЕР_1 у розмірі 184 410грн.
Визнати за позивачем право власності на частку транспортного засобу - причіпу, державний номер НОМЕР_2 .
В обґрунтування позову зазначала наступне.
13 серпня 1988 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , видане Олександрівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області. Від спільного шлюбу з відповідачем неповнолітніх дітей не має.
Під час перебування у шлюбі позивачем разом з відповідачем була придбана частка житлового будинку літ. «А», кам`яний, житловою площею 45,0 кв.м., загальною площею 81,3 кв. м., з цегляною літньою кухнею літ «Б», цегляним сараєм літ. «В», дерев. Вбиральнею літ. «Г», цегляним погрібом літ «Впд», огорожами № 1, 2, спорудами № 3, I, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі продажу від 02 липня 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за №761.
Крім того, під час перебування в шлюбних відносинах з відповідачем, за спільні кошти було придбано автомобіль марки КІА SPORTAGE д/н НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем, і згодом був проданий без згоди на те позивача, та причіп державний номер НОМЕР_2 .
У зв`язку із зазначеним позивач вважає, що частка житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , автомобіль марки КІА SPORTAGE д/н НОМЕР_1 та причіп державний номер НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя, які підлягають поділу з виділенням їй у власність частки вищезазначеного житлового будинку, частки транспортного засобу - причіпу, державний номер НОМЕР_2 , стягнення з відповідача грошової компенсації вартості частки автомобіля марки КІА SPORTAGE д/н НОМЕР_1 у розмірі 184 410 (сто вісімдесят чотири тисячі чотириста десять) грн. 00 коп. та визнання права власності на частину земельної ділянки на підставі ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України.
Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 13 січня 2022 року прийнято заяву про збільшення позовних вимог та витребувані докази.
Ухвалою від 15 лютого 2022 року прийнята заява про збільшення позовних вимог та уточнені позовні вимоги позивача.
Ухвалою від 13 квітня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судове засідання представник позивача за позовом не з`явилася, про його місце, дату та час була повідомлена належним чином, надала заяву з проханням здійснити заочний розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, а позов задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, в порядку встановленому ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав.
Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що "поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі".
Судом встановлено, що 13 серпня 1988 року між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , видане Олександрівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області.
Спірний автомобіль марки КІА SPORTAGE, д/н НОМЕР_1 та причіп, державний номер НОМЕР_2 , які позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя, були придбані під час перебування сторін у шлюбі та право власності на них зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується відповіддю на запит Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області від 26.01.2022 року №31/217-14-2022 в якому зазначається, що згідно автоматизованих обліків (результати аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України), наявних у розпорядженні ГСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області 29.03.2013 року транспортний засіб КІА SPORTAGE, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , був зареєстрований за гр. ОСОБА_2 на підставі довідки рахунок серії ДПІ № 826925 від 26.03.2013 року ТОВ «ФЛАГМАН АВТО». В подальшому транспортний засіб було перереєстровано на іншого власника. Також, 13 листопада 2013 року, було зареєстровано за гр. ОСОБА_2 причіп КРД 050122, номерний знак НОМЕР_2 .
Отже відповідачем був реалізований автомобіль марки КІА SPORTAGE, д/н НОМЕР_1 , як зазначається в позовній заяві - без згоди позивача та не в інтересах сім`ї. Іншого під час розгляду справи не встановлено.
Відповідно до звіту про оцінку оціночної (ринкової) вартості КІА SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний № НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_4 оціночна (ринкова) вартість колісного транспортного засобу - КІА SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний № НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_4 , визначена станом на дату оцінки 19.01.2022 р., на замовлення ОСОБА_1 , для прийняття майнових рішень, складає: 368 820 грн.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
В сімейних правовідносинах при поділі спільного майна подружжя передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію) (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц, постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17.
Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Суд зазначає, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
Таким чином, звернувшись до суду із позовною заявою про компенсацію вартості автомобіля, позивачка надала згоду на отримання відповідної компенсації.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Саме таку правову позицію висловила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 3 жовтня 2018 року по справі № 127/7029/15-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду:
- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У відповідності до звіту про оцінку майна за замовленням ОСОБА_1 оціночна (ринкова) вартість колісного транспортного засобу - КІА SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний № НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_4 , визначена станом на дату оцінки 19.01.2022 р., складає 368 820 грн.
Виходячи с того, що автомобіль КІА SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний № НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_4 був придбаний під час перебування сторін у шлюбі та є спільною власністю подружжя, суд вважає, за доцільне стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки КІА SPORTAGE д/н НОМЕР_1 у розмірі 184 410 (сто вісімдесят чотири тисячі чотириста десять) грн. 00 коп.
Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.
Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків.
Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III).
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18).
В постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц (провадження № 61-1186св17) вказано, що на експерта покладаються інші функції та його висновки не тотожні відповідним висновкам оцінювача, складеним в рамках проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність. Тоді всі звіти були б апріорі об`єктивними і достовірними на підставі лише попередження. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок оцінювача передбачені Законом № 2658-III без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідну відповідальність. Разом з тим, за змістом статей 12 і 33 Закону2658-III звіт про оцінку майна не створює ніяких правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає і підтверджує зроблені оцінювачем висновки і його дії по реалізації свого завдання.
Суд на підставі внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про доцільність застосування звіту про оцінку оціночної (ринкової) вартості КІА SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний № НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_4 , відповідно до якого оціночна (ринкова) вартість колісного транспортного засобу - КІА SPORTAGE, 2013 р.в., реєстраційний № НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_4 , визначена станом на дату оцінки 19.01.2022 р., на замовлення ОСОБА_1 , для прийняття майнових рішень, складає: 368 820 грн.
Покладаючи вказаний звіт про оцінку в основу для визначення вартості спірного майна суд бере до уваги, що звіт враховує вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)
Позивачка стверджує, що згоду на відчуження транспортного засобу вона не надавала та будь-яких коштів від відчуження транспортного засобу не отримувала.
Суд не має права перекладати обов`язок доказування факту спрямованості отриманих відповідачем коштів від реалізації спірного рухомого на позивача.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази відповідач не надав.
Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.
Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого
2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня
2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18).
Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
У частині першій, четвертій статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що "земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України".
Отже, перехід права власності на об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу " superficies solo cedit" (збудоване на землі слідує за нею)
Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 26 травня 2021 року ( справа № 648/3137/15-ц).
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Таким чином, загальна сума судового збору, яка була сплачена позивачем складає - 4045, 89 (чотири тисячі сорок п`ять) грн. 89 коп.
Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача - 4045, 89 (чотири тисячі сорок п`ять) грн. 89 коп. судового збору.
Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 364, 368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити повністю.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно:
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки КІА SPORTAGE д/н НОМЕР_1 у розмірі 184 410 (сто вісімдесят чотири тисячі чотириста десять) грн. 00 коп.
Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на частку транспортного засобу - причіпу, державний номер НОМЕР_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4045 (чотири тисячі сорок п`ять) грн. 89 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто Жовтневим районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .
Повний текст рішення складений 10 жовтня 2023 року.
Суддя А.А.Саукова