ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/99/23 Справа № 183/4502/16 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 01 грудня 2013 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США, які останній був зобов`язаний повернути у строк до 01 січня 2015 року. Грошові кошти були позичені під щомісячний відсоток, про що відповідач склав розписку.

15 січня 2015 року до договору позики внесені зміни, якими продовжено строк повернення грошових коштів до 01 січня 2016 року, про що вказано в складеній відповідачем розписці.

ОСОБА_3 кожен місяць (в кінці місяця) особисто їздив до відповідача з метою отримання процентів за умовами розписки від 01 грудня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, внаслідок чого 12 січня 2016 року позивач ОСОБА_4 , являючись спадкоємцем першої черги за законом, прийняла спадщину на майно померлого ОСОБА_3 .

В липні 2015 року позивач засобами телефонного зв`язку звернувся до відповідача з вимогою сплати відсотків за розпискою від 01 грудня 2013 року позивачу, як правонаступнику Позикодавця - ОСОБА_3 .

28 квітня 2016 року позивачем направлено відповідачу цінним листом з описом вкладення письмове повідомлення про зміну особи позикодавця, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3

24 травня 2016 року відповідач особисто отримав вказане вище повідомлення, про що свідчить підпис в рекомедованому повідомленні про вручення поштового відправлення. В зазначеному вище повідомленні про зміну особи позикодавця містилася вимога до відповідача виконати умови розписки, а саме: повернути 70 000 (сімдесят тисяч) доларів США та сплатити відсотки за користування даними грошима починаючи з травня 2015 року (так як після смерті позикодавця відсотки не сплачувались).

Зазначене вище повідомлення було направлено на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення. На час звернення до суду з позовом, як і на час подання заяви про збільшення позовних вимог, будь-яких спроб з боку відповідача зв`язатися з позивачем не було, грошові кошти не повернуті.

Враховуючи зазначене, з урахуванням збільшених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу у розмірі 1752100 грн., що еквівалентно на день подачі заяви про збільшення позовних вимог 70000 доларів США, суми процентів у розмірі 911092 грн., що еквівалентно сумі тридцяти шести тисячам чотириста доларів США, суму трьох відсотків річних у розмірі 294848, 79 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2013 року, що виникла станом на 10 березня 2020 року в розмірі 1 744 505 гривень, відсотки за користування грошовими коштами за період у розмірі з 01 травня 2015 року по 01 березня 2020 року 785027 гривень 25 копійок, 3% річних за період з 01.01.2016 року по 10 березня 2020 року у розмірі 219520,78, а всього 2 751 053 гривні 03 копійки.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6980 грн. 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (Позичальником) та ОСОБА_3 (Позикодавцем) укладено договір позики, відповідно до якого Позикодавець передав у позику Позичальнику грошові кошти у сумі 70000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 січня 2015 року та сплачувати щомісячно 1%, про що відповідачем складено відповідну розписку (т.1, а.с.19).

З наданої розписки вбачається також і те, що 15 січня 2015 року сторони уклали додатковий договір до договору позики, яким продовжили строк виконання зобов`язання за договором позики до 01 січня 2016 року, про що відповідачем вказано в розписці.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив умови договору та не повернув отримані в борг грошові кошти.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальника покладається обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю договір позики є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до вимог ст.ст.525-526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Наявність розписки (чи іншого боргового документа) у боржника підтверджує виконання ним своїх обов`язків. Відповідно ж наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку, в тому числі і щодо повернення боргу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Позивачем, на підтвердження своїх вимог надано відповідну розписку, складену відповідачем, яка свідчить про те, що між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав, а відповідач отримав в борг грошові кошти та зобов`язався їх повернути, однак свої зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1744505 грн. основного боргу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи положення ст. ст. 625, 1048 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики, розмір яких складає 219520,78 грн., та відсотки за користування грошовими коштами за період у розмірі з 01 травня 2015 року по 01 березня 2020 року 785027, 25 грн .

За клопотанням відповідача, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2023 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на розгляд якої поставлено питання чи виконаний підпис на розписці від 01.12.2013 від імені ОСОБА_1 самим ОСОБА_1 чи іншою особою. Витрати по проведенню експертизи покладено на відповідача.

Разом з тим, 31 липня 2023 року до Дніпровського апеляційного суду надійшов висновок експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, в якому зазначено, про неможливість вирішити зазначені питання в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2023 року через високу варіаційність окремих ознак почерку у порівняльних зразках, відсутність у розпорядженні експертів інших (вільних, умовно-вільних) зразків почерку ОСОБА_1 , тощо .

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Однак, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, доводи апеляційної скарги відповідача, про те, що розписки не писав, оскільки останнім зазначені обставини не доведено.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: