справа № 619/1832/23
провадження № 2/619/279/23
11 жовтня 2023 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
в складі: головуючого - судді - Жорняк О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Молотко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дергачі матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення індексу інфляції, трьох процентів річних та неустойки, -
Ухвалою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 24.04.2023 провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання.
15.09.2023 ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 09 год 00 хв 11 жовтня 2023 року.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, в якому зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, відповідно до заяви, в якій просив справу розглядати за його відсутності.
В судове засідання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явилися, про слухання справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судової повістки та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду, причини неявки суду не повідомили, з заявами до суду не зверталися.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Суд, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Оцінюючи аргументи, викладені в позові та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
З матеріалів справи судом встановлено, що 25 липня 2008 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позичили у позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 52 000 грн.
На підтвердження цього факту та на виконання вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України, між сторонами того ж дня 25 липня 2008 року був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим №2937.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, сторони дійшли згоди щодо повернення відповідачами позивачу позичених у нього коштів частинами (з розстроченням).
З метою забезпечення виконання відповідачами їхніх зобов`язань за договором позики, того ж дня 25 липня 2008 року між відповідачами та позивачем був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, 25 липня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим №2939, за яким у разі невиконання відповідачами їх зобов`язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 переходить до позивача.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до положення ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Встановлений договором термін виконання боржниками (позичальниками) їх зобов`язань по поверненню боргу скінчився 25 липня 2009 року.
Однак, відповідачі свого обов`язку з повернення позивачу позичених у нього коштів не виконали навіть частково. Отже, неповернутими так і залишилися кошти в сумі 52 000 (п`ятдесят дві тисячі) грн. 00 коп.
Оскільки, відповідачі належним чином та у повному обсязі не виконали взяті на себе зобов`язання з повернення позивачу позичених у нього коштів, то 24 вересня 2012 року ОСОБА_1 змушений був звернутись в Київський районний суд м. Харкова із позовом до боржників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
Вказане рішення районного суду набрало законної сили без його апеляційного оскарження.
Однак, не зважаючи на вжиті позивачем заходи щодо судового врегулювання спору, відповідачі все одно не виконали свої грошові зобов`язання, рішення районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року також не виконали і борг не повернули.
07 червня 2018 року позивач знову звернувся до суду з позовом про стягнення процентів за користування коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних і неустойки з метою захисту порушених відповідачами своїх прав.
Вказане рішення районного суду набрало законної сили.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року боржники не виконали і борг позивачу не повернули.

У зв`язку з цим, 10 грудня 2020 року ОСОБА_1 змушений був звернутися до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом про стягнення індексу інфляції, трьох процентів річних та неустойки.

02 грудня 2021 року Дергачівський районний суд Харківської області ухвалив рішення за результатами розгляду вказаної цивільної справи № 619/5355/20, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 7 904 (сім тисяч дев`ятсот чотири) грн. 00 коп., три проценти річних у розмірі 3 927 (три тисячі дев`ятсот двадцять сім) грн. 78 коп. та передбачену сторонами в договорі неустойку у розмірі 275 700 (двісті сімдесят п`ять тисяч сімсот) грн. 00 коп., а загалом - 287 531 (двісті вісімдесят сім тисяч п`ятсот тридцять одну) грн. 78 коп. та судовий збір у розмірі 2 875 (дві тисячі вісімсот сімдесят п`ять) грн. 31 коп.

Вказане рішення районного суду набрало законної сили без його апеляційного оскарження.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року боржники не виконали і борг позивачу не повернули.

Тож, факт порушення відповідачами своїх зобов`язань по поверненню позивачу боргу за договором позики від 25 липня 2008 року встановлено рішеннями судів, що набрали законної сили.

Однак, незважаючи на визначення судами належної до стягнення з відповідачів суми боргу, свої зобов`язання з повернення позивачу заборгованості відповідачі так і не виконали. Стягнення вказаної суми боргу за виконавчими листами наразі не проведено.

При цьому, як вже зазначалося вище, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто, в тому числі, суму інфляційного збільшення боргу за період з травня 2018 року по жовтень 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки відповідачі свого грошового зобов`язання не виконали, то ці зобов`язання не припинилися. За таке невиконання відповідачі несуть цивільно-правову відповідальність, передбачену законом та умовами договору позики. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Законодавством визначено вичерпний перелік підстав припинення зобов`язання, і зазначені ці підстави у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України: Жодна з цих норм не вказує на ухваленням судом рішення про стягнення з боржника боргу як на підставу припинення зобов`язання.

Борг у визначеному вказаним рішенням розмірі відповідачами позивачеві не сплачено.

Ухвалення судом рішення про стягнення з відповідачів боргу не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору: не звільняє боржників (відповідачів) від відповідальності за невиконання ними грошових зобов`язань та не позбавляє кредитора права на подальше нарахування, вимогу і стягнення з боржників процентів за користування коштами, трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу, штрафів, пені, неустойки.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За ч. 2 ст. 546 ЦК України, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

При цьому, в даній позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів, в тому числі, суму інфляційного збільшення боргу за час користування позиченими коштами за період, що неохоплений вказаним судовим рішенням до моменту подання цієї позовної заяви.

Зважаючи на це, та враховуючи відсутність офіційних даних щодо індексу інфляції за квітень 2023 року, інфляційне збільшення боргу відповідачів перед позивачем розраховуватиметься за період з листопада 2020 року по березень 2023 року включно, в залежності від розмірів індексу споживчих цін (індексу інфляції), оприлюднених Державною службою статистики України щодо відповідних періодів.

Позивач вказує, що загальний розмір інфляційного збільшення суми боргу відповідачів перед позивачем за період прострочення з листопада 2020 року по березень 2023 року включно становить 20 228 грн. 00 коп.

При цьому, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто, в тому числі, три проценти річних з період з 05 червня 2015 року по 10 грудня 2020 року.

В даній позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів, в тому числі, суму трьох процентів річних за період, що неохоплений вказаним судовим рішенням до моменту подання даної позовної заяви, тобто за 852 дні прострочення.

Сума належних до стягнення з відповідачів трьох процентів річних від простроченої поверненням на користь позивача суми боргу в період з 11 грудня 2020 року по 12 квітня 2023 року розраховуватимуться наступним чином: 52 000 грн. 00 коп. х 3,0 % /100,0 % / 365 днів (в році) х 852 днів (прострочення) =3 641 грн. 42 коп.

Отже, сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних за період з 11 грудня 2020 року по 12 квітня 2023 року дорівнює 3 641 грн. 42 коп.

Позивач просить стягнути з відповідачів сплати неустойки за період з 11 грудня 2020 року по день подання цієї позовної заяви 12 квітня 2023 року, тобто за 852 дні.

Так, позивачем розрахована належна до стягнення з відповідачів на його користь неустойки за період з 11 грудня 2020 року по 12 квітня 2023 року як результат від множення кількості днів прострочення за зазначений період на розмір встановленої договором щоденної неустойки: 852 днів прострочення х 300 грн. 00 коп. щоденної неустойки = 255 600 грн. 00 коп.

Отже, розмір належної до стягнення з відповідачів на користь позивача встановленої сторонами в договорі позики неустойки за період з 11 грудня 2020 року по 12 квітня 2023 року складає 255 600 грн. 00 коп.

З урахуванням всіх наведених вище обставин та розрахунків, позивачем визначено загальний розмір належних до стягнення з відповідача на його користь грошових коштів в розмірі 279 469 грн. 42 коп.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, а частиною 7 статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, встановлених законом.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відшкодування збитків заподіяних кримінальним правопорушенням, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 223, 247, 259, 263-265, 280-284, 351-352, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення індексу інфляції, трьох процентів річних та неустойки задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) на користь позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ) інфляційне збільшення суми боргу за період з листопада 2020 року по березень 2023 року у розмірі 20228,00 грн., 3% річних за період з 11 грудня 2020 року по 12 квітня 2023 року у розмірі 3641,42 грн., та передбачену сторонами в договорі неустойку за період з 11 грудня 2020 року по 12 квітня 2023 року у розмірі 255600,00 грн., разом 279 469,42 грн.

Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) на користь позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 2 794 грн 69 коп.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня оголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 .

Суддя О. М. Жорняк