Справа № 466/2780/21 Головуючий у 1 інстанції: Едер Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/2512/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Марко О.Р.,

з участю - прокурора Яворського Я.Т., представника позивача адвоката Василик Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Львівської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2021 року (повний текст рішення складено 03 січня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями службових осіб органу досудового розслідування і прокуратури.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що вироком Шевченківського районного суду міста Львова від 10 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2017 року, його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях складу вказаного кримінального правопорушення. Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2017 року без змін.

Позивач вважав, що зазначеними судовими рішеннями констатовано факт незаконності дій органів слідства, прокуратури під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, порушеному внаслідок провокації стосовно нього.

Ухвалами слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 04 лютого 2015 року йому обрано запобіжний захід, а саме, домашній арешт строком на 60 днів до 02 квітня 2015 року та відсторонено від посади директора Яворівського дочірнього підприємства ЛГП «Галсільліс» до 02 квітня 2015 року.

У подальшому, за результатами досудового розслідування, йому повідомлено про зміну раніше пред`явленої підозри й повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другої статті 369-2 КК України (у редакції Закону України від 13 травня 2014 року), складено й вручено обвинувальний акт, за яким орган досудового розслідування звинувачував ОСОБА_1 у тому, що він, будучи директором обласного комунального спеціалізованого ЛГП «Галсільліс», своїми умисними діями вчинив зловживання впливом, тобто одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

25 березня 2015 року кримінальне провадження стосовно нього направлено для розгляду по суті до Шевченківського районного суду міста Львова.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 31 березня 2015 року під час підготовчого засідання йому змінено запобіжний захід з домашнього арешту на особисте зобов`язання з покладенням ряду обов`язків, а саме: прибувати на кожну вимогу прокурора, слідчого судді або суду; не відлучатись із місця постійного проживання (реєстрації) без дозволу суду; носити електронний засіб контролю.

Незважаючи на пом`якшення запобіжного заходу в частині скасування покладених на нього обов`язків, він і надалі був обмежений у своїх правах та діях як громадянин.

Розгляд кримінального провадження судом першої інстанції тривав з 23 травня 2015 року до 10 червня 2016 року, апеляційним судом з 29 липня 2016 року до 13 березня 2017 року та касаційним судом з 26 червня 2017 року до 27 лютого 2018 року.

Позивач стверджував, що незаконне кримінальне переслідування стосовно нього тривало з 05 січня 2015 року (з часу проведення стосовно нього негласних слідчих (розшукових) дій) до 27 лютого 2018 року (ухвалення рішення судом касаційної інстанції), тобто 38 місяців.

Протягом усього періоду розгляду справи, він зазнав глибоких моральних страждань, в його житті відбулись негативні зміни. Більш ніж три роки він відчував постійні глибокі переживання та депресію, необхідність систематично виправдовуватись за те, чого не робив, усвідомлення своєї повної беззахисності у ситуації, що склалась. Вказане серйозно позначились на його моральному та психологічному стані і негативно вплинуло на здоров`я.

Позивач наголошував, що суд першої інстанції провів 22 судових засідання, які він емоційно важко переніс, постійно перебував у нервовому і пригніченому стані, як наслідок різке загострення хронічних захворювань, що викликало неодноразові звернення за медичною допомогою. За час незаконного кримінального переслідування стан його здоров`я суттєво погіршився, у зв`язку з чим йому встановлено інвалідність другої групи безтерміново.

Негативний вплив мала також і публікація від 04 лютого 2015 року, оприлюднена прес-центром Львівської обласної прокуратури, в якій зазначено про затримання 02 лютого 2015 року керівника одного з дочірніх лісогосподарських підприємств при одержанні 147 000,00 грн неправомірної вигоди за погодження надання в оренду земельної ділянки площею 2,0 га у лісовому масиві для рекреаційних цілей. Вказувалось, що дії посадовця кваліфіковано за частиною третьої статті 368 КК України та обрано запобіжний захід домашній арешт. Ця публікація стала однією з причин його звільнення з роботи.

Протягом розгляду кримінального провадження судами трьох інстанцій він постійно відчував приниження гідності, образу, обурення поведінкою працівників органу досудового розслідування, а також прокурора, який безпідставно подавав апеляційну та касаційну скарги на виправдувальний вирок суду.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог від 15 червня 2021 року, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів у розмірі 985 000,00 грн, завданої незаконними рішеннями та діями службових осіб органу досудового розслідування і прокуратури (Головного управління Національної поліції у Львівській області й Львівської обласної прокуратури) під час здійснення досудового розслідування та судового провадження у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 за частиною другою статті 369-2 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року до участі у справі як співвідповідача залучено Державну казначейську службу України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів у розмірі 985 000,00 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про внесення виправлень від 27 жовтня 2022 року, апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2021 року змінено у спосіб викладення пункту 2 резолютивної частини рішення суду першої інстанції у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів у розмірі 985 000,00 грн […]».

В іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року касаційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відтак, здійснюється апеляційний перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2021 року за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Львівської обласної прокуратури.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 перебував під кримінальним переслідуванням з 05 січня 2015 року (з часу проведення стосовно нього негласних слідчих (розшукових) дій) до 27 лютого 2018 року (ухвалення рішення судом касаційної інстанції), тобто 38 місяців.

Перебування під кримінальним переслідуванням призвели до несприятливих негативних наслідків, що вплинули на його уклад життя, зокрема, як у роботі, так і в сімейному житті, стан його здоров`я, порушили його нормальні життєві зв`язки, негативно вплинули на почуття та душевний стан позивача, завдали йому душевних і моральних страждань, змусили нервувати, звертатися за медичною допомогою у зв`язку з погіршенням стану здоров`я внаслідок існуючого хронічного захворювання, він змушений був нести додаткові витрати часу та коштів на медикаменти, обстеження, на відвідування органів досудового розслідування, прокуратури та суду, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд врахував обставини справи, а також те, що за період проведення досудового розслідування органом досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 приймались певна кількість незаконних рішень та вчинялись незаконні дії, які обмежували його права як громадянина.

Тому, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд зробив висновок про обґрунтованість розміру шкоди у сумі 985 000,00 грн, який визначений позивачем.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права та змінює встановлений законодавством порядок виплат відповідних коштів. Окрім цього, процесуальний закон не встановлює необхідності визначення у позовній заяві органу, через який грошові кошти мають перераховуватися стягувачу. Також суд не встановив, чи позов пред`явлено до належного відповідача, в даному випадку Казначейства, та не дослідив обґрунтованості позовних вимог саме до цього відповідача. До компетенції Державної казначейської служби України не входить представлення інтересів держави України у спірних правовідносинах. Казначейство не було учасником спірних правовідносин, прав та законних інтересів позивача не порушувало та не володіє будь-яким відомостями щодо підстав та предмета позову, відтак не може надати суду будь-які докази, що стосуються справи. В даному випадку Казначейство виступає органом на який покладено виконання судових рішень по даній категорії справ. Також вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтовано завищений. Розмір такої шкоди повинен визначатися з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури мотивована тим, що розрахунок відшкодування моральної шкоди є помилковий та не відповідає матеріалам справи. Зазначає, що позивач перебував під судом і слідством 2 роки 1 місяць 9 днів, а відтак розмір моральної шкоди гарантований законом становить 151 800 грн, оскільки строк перебування позивача під судом і слідством закінчився в день набрання законної сили ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2017 року. Внаслідок невірного обрахунку строку перебування під слідством і судом, розмір стягнутої моральної шкоди є завищеним та не доведеним в частині того, який перевищує гарантований закон мінімум, та за обставинами цієї справи становить 151 800,00 грн.

З огляду на наведене, просить скасувати рішення суду та відмовити в позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора та представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_2 про вчинення злочину від 29 грудня 2014 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як службові особи, вимагають у нього неправомірну вигоду в сумі 7 000,00 дол. США.

30 грудня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0001207 за фактом вчинення службовими особами державного підприємства Львівської області кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

Під час досудового розслідування, зокрема у період з 05 січня 2015 року до 02 лютого 2015 року, здійснювалось зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, а саме з мобільного телефону ОСОБА_1 , а також аудіо та відео контроль за ним на підставі ухвал судді Апеляційного суду Львівської області від 05 та 21 січня 2015 року, що підтверджується відповідними протоколами.

Відповідно до постанови прокурора прокуратури Львівської області Мотринця Є.І. від 05 січня 2015 року щодо позивача також здійснювався контроль за вчиненням злочину, у тому числі, шляхом проведення спеціального слідчого експерименту без зміни обстановки злочину та з використанням заздалегідь виготовлених ідентифікованих та помічених, несправжніх (імітаційних) засобів з наданням їм вигляду банківських банкнот України (гривні) на загальну суму еквівалентну 7 000,00 дол. США.

Факти проведення особистого обшуку ОСОБА_1 , а також обшуків за місцем його роботи у Яворівському ДЛП ЛГП «Галсільліс» у м. Івано-Франківськ та в ОКСЛП «Галсільліс» у м. Львові, підтверджуються відповідним клопотанням старшого слідчого ВРОВС ЗУОГ і ЗО СУ ГУМВСУ у Львівській області Сеніва Р.П. від 31 січня 2015 року, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02 лютого 2015 року та протоколами обшуків від 02 лютого 2015 року.

02 лютого 2015 року о 18 год 05 хв ОСОБА_1 був затриманий та поміщений до ізолятор тимчасового тримання, де він перебував до 04 лютого 2015 року.

03 лютого 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, а згодом за частиною другою статті 369-2 КК України (у редакції Закону України від 13 травня 2014 року).

25 березня 2015 року обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за частиною другою статті 369-2 КК України надійшов для розгляду до Шевченківського районного суду м. Львова.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2017 року щодо ОСОБА_1 без змін.

Також під час досудового розслідування ОСОБА_1 ухвалами слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 04 лютого 2015 року обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 днів до 02 квітня 2015 року, а також відсторонено його від посади директора Яворівського дочірнього підприємства ЛГП «Галсільліс» до 02 квітня 2015 року.

04 лютого 2015 року прес-центр Львівської обласної прокуратури оприлюднив публікацію, в якій зазначено про затримання 02 лютого 2015 року керівника одного з дочірніх лісогосподарських підприємств ЛГП «Галсільліс» при одержанні 147 000,00 грн неправомірної вигоди за погодження надання в оренду земельної ділянки площею 2,0 га у лісовому масиві для рекреаційних цілей. Дії посадовця кваліфіковано за частиною третьою статті 368 КК України, йому обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2015 року за зверненням органу досудового розслідування накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», чорного кольору, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; 300,00 дол. США; 10 385,00 грн та мобільний телефон марки «Samsung».

31 березня 2015 року у підготовчому засіданні ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з домашнього арешту на особисте зобов`язання з покладенням ряду обов`язків: прибувати на кожну вимогу прокурора, слідчого судді або суду; не відлучатись із місця постійного проживання (реєстрації), а саме: АДРЕСА_1 без дозволу суду; носити електронний засіб контролю, проте продовжено відсторонення від посади строком на два місяці від 02 квітня 2015 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2015 року за клопотанням захисника ОСОБА_1 скасовано обов`язки, покладені на позивача попередньою ухвалою суду першої інстанції.

Відповідно до характеристики ОСОБА_1 від 03 лютого 2015 року, наданої обласним комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємством «Галсільліс», він працював в системі комунальних лісогосподарських підприємств з 2013 року та за час роботи зарекомендував себе як висококваліфікований спеціаліст лісової галузі із великим досвідом практичної роботи на керівних посадах.

31 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства ЛГП «Галсільліс» за власним бажанням у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я.

Відповідно до копій виписок із медичної карти стаціонарного хворого, листків непрацездатності, ОСОБА_1 має хронічне захворювання печінки, ШКТ і швидкий каскадний розвиток серцево-судинного захворювання, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні у періоди: 23 лютого - 06 березня 2015 року; 20 липня 29 липня 2015 року; 03 серпня 14 серпня 2015 року; 25 серпня 08 вересня 2015 року; 28 вересня 09 жовтня 2015 року; 10 жовтня 02 листопада 2015 року; 03 листопада 16 листопада 2015 року; 23 листопада 15 грудня 2015 року; 24 грудня -29 грудня 2015 року.

22 грудня 2015 року ОСОБА_1 встановлено інвалідність другої групи за загальним захворюванням до січня 2017 року, з 15 грудня 2016 року третьої групи безтерміново, а з 24 липня 2017 року другої групи безтерміново. Станом на час розгляду справи позивач є пенсіонером.

Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 10 жовтня 2017 року Шевченківським районним відділом у місті Львові ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано 10 жовтня 2017 року, про що зроблено актовий запис № 95.

Відповідно до приписів частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд неправильно визначив період перебування позивача під слідством та судом, що вплинуло на визначення загального розміру відшкодування моральної шкоди; при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 985 000,00 грн, який перевищує розмір гарантованої законом компенсації, суд апеляційної інстанції також посилався на те, що за період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням у його особистому житті настали несприятливі негативні наслідки, що вплинули на уклад життя позивача як у роботі, так і в сімейному житті, та стан його здоров`я, однак, не звернув уваги на те, що ці обставини не підтверджуються жодними доказами; не навів доказів на підтвердження існування причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням позивача і встановленням йому інвалідності. За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі, який визначений позивачем, тобто в сумі 985 000,00 грн. Також, у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, змінюючи резолютивну частину рішення суду першої інстанції не врахував висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22), та помилково зазначив у резолютивній частині рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 грошових коштів на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Обставини щодо кримінального провадження відносно позивача, учасниками справи не оспорюються, як і не оспорюється його право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із постановленням щодо нього виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (пункти 1, 1-1 частини першої статті 2 Закону).

У частині першій, п`ятій статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №750/5383/22 (провадження № 61-5388св23) зазначено, що:

«суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починаєт ся з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав Верховний Суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17».

Аналогічні висновки викладено в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), на яку посилається прокуратура в апеляційній скарзі.

При цьому, здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (див. постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц (провадження № 61-97св18)).

Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), на яку посилається прокурор, зазначено, що:

«межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

У справі, що переглядається:

- судами встановлено, що 30 грудня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження

№ 0001207 за фактом вчинення службовими особами державного підприємства кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України; у період з 05 січня 2015 року до 02 лютого 2015 року стосовно позивача здійснювались гласні та негласні слідчі (розшукові) дії (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, аудіо та відео контроль, контроль за вчиненням злочину, у тому числі шляхом проведення спеціального слідчого експерименту; особистий обшук, обшуки за місцем роботи);

- 02 лютого 2015 року о 18 год 05 хв позивача затримано та поміщено до ізолятора тимчасового тримання, де він перебував до 04 лютого 2015 року (дві доби);

- 03 лютого 2015 року позивача повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, а згодом за частино другою статті 369-2 КК України (у редакції Закону України від 13 травня 2014 року);

- вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2017 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, та виправдано.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив невірний висновок, що період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням тривав з 05 січня 2015 року (з часу проведення стосовно нього негласних слідчих (розшукових) дій) до 27 лютого 2018 року (ухвалення рішення судом касаційної інстанції), тобто 38 місяців, адже не врахував, що період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом у цій справі повинен визначатися з 03 лютого 2015 року (дата вручення позивачу підозри у вчиненні кримінального правопорушення) до 13 березня 2017 року (дата постановлення ухвали апеляційного суду про залишення без змін виправдувального вироку, тобто набрання вироком законної сили), та складає 25 місяців 11 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 6 000 гривень, з 1 грудня 6 500 гривень.

Оскільки станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції (23 грудня 2021 року) мінімальна заробітна плата становила 6 500,00 грн, то за період часу перебування позивача під слідством і судом розмір морального відшкодування складає 162 500,00 грн (25 х 6,500,00), і такий визначено в межах розміру передбаченого Законом, як мінімальне відшкодування, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Судова практика суду касаційної інстанції з цього питання є усталеною (див. постанови Верхового Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 521/8508/18 (провадження № 61-8995св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 210/1282/20 (провадження № 61-13933св21), постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18)).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 7643св20) викладено правовий висновок про те, що:

«законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд врахував конкретні обставини справи, що переглядається, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, який у зв`язку з цим зазнав значних репутаційних ризиків, оскільки працював в системі комунальних лісогосподарських підприємств з 2013 року та за час роботи зарекомендував себе як висококваліфікований спеціаліст лісової галузі із великим досвідом практичної роботи на керівних посадах, з огляду на ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під слідством і судом, ймовірну глибину та тривалість душевних і психічних страждань позивача, неможливість повної самореалізації в сферах сімейних та дружніх стосунків, утрудненість відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, а також засади розумності, виваженості та справедливості, та доходить висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений місцевим судом, є недостатньо обґрунтованим, а таким, що буде достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру, є розмір відшкодування в сумі 300 000,00 грн.

Колегія суддів відхиляє відповідні доводи позивача щодо впливу кримінального провадження на стан здоров`я позивача, зокрема його погіршення, та звільнення його з роботи, а також встановлення йому інвалідності та розлучення з дружиною, оскільки причинно-наслідковий зв`язок таких із кримінальним переслідуванням є недоведеним.

Щодо відшкодування моральної шкоди шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 461/5201/19 (провадження № 61-2271св22)).

У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі №461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що:

«кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Також колегія суддів враховує, що відповідачем у такій категорії справ, у тому числі у справі, що переглядається, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно зазначив в резолютивній частині про стягнення коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди, проте невірно зазначив про те, що стягнення повинно відбуватися з Державної казначейської служби України за рахунок таких коштів, та у цьому ж зв`язку відхиляє доводи Казначейства щодо невірного залучення їх до участі у справі як співвідповідача.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, оскаржуване рішення слід змінити, шляхом викладення абзаців першого та другого резолютивної частини рішення суду першої інстанції в новій редакції.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо суті та підстав задоволення апеляційних скарг, з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положень підпункту 13 пункту 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) у розмірі 3 000,00 грн - по 750,00 грн із кожного. Львівській обласній прокуратурі підлягає компенсації за рахунок держави 10 274 грн 53 коп., сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, та 19 700,00 грн сплаченого судового збору за подання касаційної скарги. Оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 червня 2022 року Казначейству відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги, до ухвалення рішення у справі, з Казначейства в дохід держави слід стягнути 4 500 грн 47 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2021 року змінити, виклавши абзаци перший та другий резолютивної частини рішення в такій редакції:

«позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів у розмірі 300 000 (триста тисяч) грн 00 коп., завданої незаконними рішеннями та діями службових осіб органу досудового розслідування і прокуратури відповідно, ГУНП у Львівській області й Львівської обласної прокуратури, під час здійснення досудового та судового провадження у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 369-2 КК України».

Стягнути з Львівської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, Державної казначейської служби України в дохід держави по 750 (сімсот п`ятдесят) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Компенсувати Львівській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 10 274 (десять тисяч двісті сімдесят чотири) грн 53 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 19 700 (дев`ятнадцять тисяч сімсот) грн 00 коп. за подання касаційної скарги.

Стягнути з Державної казначейської служби України в дохід держави 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн 47 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич