Справа № 444/1742/21 Головуючий у 1 інстанції: Оприск З.Л.
Провадження № 22-ц/811/2602/22 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Х.Б. Назар

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Львівської міської ради, третя особа приватний нотаріус Головкіна Яна Вікторівна, про визнання недійсним рішення виконкому, договору дарування житлового будинку та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

08.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення виконкому, договору дарування житлового будинку та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що з 06.08.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 . Станом на 2006 рік ОСОБА_3 була власником земельної ділянки, розташованої на території Дублянської міської ради у АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарської будівлі. На суміжній земельній ділянці був розміщений об`єкт незавершеного будівництва - фундамент житлового будинку та зведена коробка, готовністю 11%, яка належала ДП «Центр державного земельного кадастру». У 2006 році ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу, що становив 30 тис. доларів США, ДП «ЦДЗК» було передано зазначену земельну ділянку, площею 0,08 га та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку. Приблизно в цей же час з метою покращення житлових умов, враховуючи покращення майнового стану в результаті здійснення підприємницької діяльності, ним за особисті кошти, враховуючи попередні усні домовленості з ОСОБА_3 , було здійснено реконструкцію зазначеного об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку шляхом його добудови, організації прибудинкової території та будівництва господарських споруд - бані з альтанкою, більярдним залом та кімнатою відпочинку, дитячого майданчика та інших споруд. Крім того, в якості компенсації понесених витрат, позивачем було сплачено ОСОБА_2 суму, еквівалентну 40 000 дол. США. В подальшому, ним виключно за рахунок власних коштів було здійснено газифікацію даного будинку та розділено на дві окремі частини з метою оптимізації податкового навантаження та комунальних витрат на утримання будинку, площа якого становить 500 кв.м. Спірний будинок було введено в експлуатацію з виготовленням технічної документації та виготовленням відповідних правовстановлюючих документів. Зазначив, що протягом тривалого часу проживання у спірному будинку, до переїзду у місто Київ, він утримував зазначене майно, включаючи організацію охорони та подальшу розбудову прилеглої території виключно за особисті кошти, здійснював поточний ремонт та перепланування зазначеного нерухомого майна, включаючи комплекс робіт по встановленню інженерних мереж та комунікацій, внутрішньому та зовнішньому оздобленню. Влітку 2017 року він разом зі своєю сім`єю переїхав до м. Києва на постійне місце проживання, де ним за особисті кошти було придбано житловий будинок для своєї сім`ї та трьохкімнатну квартиру. У зв`язку з відсутністю можливості продажу спірного житлового будинку у м. Дубляни та необхідністю його утримання та охорони, ним було прийнято рішення про передачу даного будинку та господарських споруд у майновий найм третім особам. На початку 2018 року, перебуваючи під впливом тяжких обставин внаслідок його незаконного кримінального переслідування як захисника особи, якій було ним надано правову допомогу під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження, з метою збереження майна та щомісячних грошових надходжень у вигляді орендної плати, його дружиню ОСОБА_3 було укладено договір дарування вищезазначеного нерухомого майна ОСОБА_2 . Метою вчинення оспорюваного правочину було збереження стабільності доходів, які отримувалися від експлуатації орендованого приміщення, яке було створено виключно за рахунок його особистих коштів, даний договір було укладено на вкрай невигідних для нього та його сім`ї умовах, внаслідок чого істотно погіршився її майновий стан, що є підтвердженням формальності мети укладення даного договору. Після укладення договору дарування ОСОБА_3 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу. Вважав, що всі подальші дії відповідачів свідчать про наявність умислу та свідоме зловживання довірою з метою заволодіння спірним майном та доходами від його експлуатації. Такі дії полягали у незаконному протиправному періодичному проникненні до його житла, незаконному, проти волі позивача, вилученні з його робочого місця (робоче місце адвоката) оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке було предметом договору дарування, інших документів, які становлять адвокатську таємницю та категоричній відмові їх повернути, а також відмові повернути грошові кошти в сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, що були передані на зберігання і мали бути повернуті на першу вимогу, спроби втрутитися у приватне життя, здійснити дискредитацію позивача в очах дітей шляхом провокування постійних конфліктів з метою розірвання шлюбних відносин та остаточного заволодіння майном. Вказав, що внаслідок дій відповідачів, спрямованих виключно на заволодіння майном, до створення якого відповідачі жодного відношення не мають, в будь-який спосіб, без дотримання жодних соціальних норм та принципів суспільства, з грубим нехтуванням морально-етичної сторони взаємовідносин, позивач втратив сім`ю, яку створював та оберігав протягом 27 років, втратив повагу та довіру своїх дітей, на відновлення якої підуть роки, втратив сон, спокій, рівновагу, не мав можливості реалізовувати себе в професійній сфері та позбувся нормального способу життя. Завдану йому моральну шкоду оцінює в розмірі 50 000 грн. Просив позов задоволити, визнати недійсним рішення виконкому Дублянської міської ради №52 від 25.03.2010р. та скасувати Свідоцтво про право власності на житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 від 12.05.2010р.; визнати недійсним договір дарування однієї другої частки у праві власності на житловий будинок, серія та номер 2042, виданий 07.05.2018 року, видавник: Головкіна Я.В. ; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та господарські споруди, які розташовані за адресою АДРЕСА_2 в цілому; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд загальною площею 0,16га, за адресою АДРЕСА_1 ; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 19.10.2021 року по даній справі, а саме накладення арешту на житловий будинок та господарські споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта в РПВН 30400662, РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом заборони його відчуження.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, відмовляючи у задоволенні його позову, суд першої інстанції не врахував, що об`єкт незавершеного будівництва готовністю 11% було відбудовано виключно за його власні кошти, що є безумовною підставою для визнання за ним права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна. Відтак, висновок суду про те, що рішення виконкому Дублянської міської ради №52 від 25.03.2010 року та оформлення свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок від 12.05.2010 року на ім`я ОСОБА_2 не порушує його права чи інтереси є помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи. Суд не врахував, що всі фактичні витрати, пов`язані з утриманням спірного будинку (в тому числі витрати на оплату праці обслуговуючого персоналу будинку) він ніс одноособово. Відповідачі розуміючи формальну природу їх володіння спірним майном, а також невідворотність перспективи здійснення його поділу внаслідок розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_3 , користуючись складною життєвою ситуацією, що склалася у нього, намагалися реалізувати даний об`єкт права спільної сумісної власності з метою одноособового отримання грошових коштів від такої реалізації до початку процедури поділу майна подружжя. Вважає необгрунтованим висновок суду про те, що ним не надано доказів того, що ОСОБА_3 , як дарувальник, вчиняла оспорюваний договір дарування під впливом тяжкої для неї обставини. При цьому, на час укладення оскаржуваного правочину та на час розгляду справи, питання поділу майна подружжя між ними не було, а тому він на даний час залишається належним співвласником всього нерухомого майна, що є предметом даного спору.

Вважає, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Вважає, що оспорюваний договір дарування суперечить вимогам ч.3 ст.203 ЦК України. Крім того, поза увагою суду залишилося те, що неправомірними корисливими діями відповідачів йому було завдано моральну шкоду,яка полягала у приниженні його честі, гідності, престижу та авторитету в очах його дітей, які скаржник здобував роками, намагаючись бути прикладом для них у всіх сферах життя. Також, він зазнав моральних страждань внаслідок протиправних дій відповідачів, спрямованих на позбавлення його права власності на житло, яке було ним же створене.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подану ним скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до п. п.3, 4 ч.2 ст.16 ЦК України припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, визначено одними із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Відповідно до положень ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ч.2 ст.328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Для отримання позивачем права власності саме на новозбудоване майно необхідна наявність ряду фактів, зокрема: документу, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна; документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; акту приймання-передачі об`єкта будівництва та новоствореного майна.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст.331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними вище нормами, ні нормою ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Згідно ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 цього Кодексу, суд враховує, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Відповідно до положень ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч.1 ст.233 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дублянської міської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області від 15.11.1993 року № 470 відповідачу ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 800,0 кв.м у АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель згідно затвердженого проекту.

11.09.1995 року за замовленням ОСОБА_2 було виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки у АДРЕСА_1 , за що останнім було сплачено 3900000 карбованців, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 381 від 11.09.1995 року.

18.06.1996 року районним архітектором ОСОБА_2 погоджено проект забудови земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією будівельного паспорта, виданого в 1993 році.

26.12.2000 року ОСОБА_2 купив земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 .

Таким чином, станом на кінець 2000 року ОСОБА_2 був власником земельної ділянки, площею 016 га за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЛВ-Д-320 від 08.07.1996 року.

06.08.2000 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено шлюб, у зв`язку із чим остання змінила прізвище на ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 .

10.04.2001 року ОСОБА_2 сплатив 1000,00 грн за електрифікацію кварталу за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 10.04.2001 року на ім`я ОСОБА_2 .

У технічному паспорті на будинок рік забудови будинку за адресою АДРЕСА_1 зазначено 2008.

15.02.2008 року ОСОБА_2 сплатив Жовківському УЕГГ 445,11 грн за послуги з прийняття в експлуатацію розподільчого газопроводу, послуги з прийняття в експлуатацію газового обладнання, пуск газу в будинок за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією квитанції про платіж від 15.02.2008 року.

Рішенням виконкому Дублянської міської ради № 52 від 25.03.2010 року доручено Львівському ОДК БТІ та ЕО оформити право власності та видати свідоцтво про право спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , провести державну реєстрацію права власності відповідно до цього рішення.

Станом на 12.05.2010 року житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджуєтьсясвідоцтвом про право власності від 12.05.2010 року серії НОМЕР_3 , виданим Дублянською міською радою на підставі рішення виконкому від 25.03.2010 року № 52, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.05.2010 року.

10.09.2010 року ОСОБА_2 уклав договір № 6685 на централізовану охорону спірного будинку, що підтверджується копією даного договору.

Станом на 07.05.2018 року відповідачці ОСОБА_3 належала 1/2 частка у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.05.2018 року № 123092590.

07.05.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування однієї дугої частки у праві власності на житловий будинок, згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 належну їй 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно заяви від 07.05.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, ОСОБА_1 надав згоду ОСОБА_3 на дарування ОСОБА_2 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Відтак, судом безспірно встановлено, що ОСОБА_2 є одноосібним власником спірного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимогв частині визнання недійсним рішення виконкому № 52 від 25.03.2010 року таскасування свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12.05.2010 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та судом не встановлено підстав для визнання недійсним оскаржуваного рішення чи скасування оскаржуваного свідоцтва, оскільки такі видано відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 2.1. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5. При цьому, позивачем не доведено яким чином наявністю зазначених рішення виконкому та свідоцтва порушуються законні права чи охоронювані законом інтереси позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним рішення виконкому Дублянської міської ради №52 від 25.03.2010 року та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , від 12.05.2010 року.

Суд також не знайшов підстав для визнання договору дарування від 07.05.2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним з мотивів укладення такого під впливом тяжкої обставини у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням позивача ОСОБА_1 , оскільки суду не надано доказів того, що зазначені позивачем обставини щодо кримінального провадження стосовно нього виникли до укладання оспорюваного правочину і відповідно могли мати вплив на укладання такого його дружиною. Крім того, ОСОБА_3 вчинила такий правочин за нотаріально посвідченою згодою позивача ОСОБА_1 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів в користь позивача моральної шкоди, оскільки за відсутності встановлення порушеного матеріального права позивача на зазначене вище нерухоме майно, відшкодування такої є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра