Постанова

Іменем України

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 523/1323/20

провадження № 61-6792св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Сметюх Веронікою Сергіївною, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року у складі судді Малиновського О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2022 рокуу складі колегії суддів: Сегеди С. М., Вадовської Л. М., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позов обґрунтований тим, що їй на праві приватно] власності належить квартира АДРЕСА_1 .

02 липня 2019 року, під час проведення її медичного обстеження, в неї було виявлено стан п/о лікування, резидуальні елементи утворення у правому поперечному синусі та субтеноторіального із правої сторони, поренцефалічну кісту лобової та тім`яної частини, у зв`язку з чим вона за станом здоров`я потребувала та на цей час потребує постійного стороннього догляду й допомоги.

Вказувала, що її дочка ОСОБА_2 відмовилася надавати їй матеріальну допомогу на лікування, а погодилася таку надавати, за умови, що вона подарує їй зазначену квартиру.

Тому 03 липня 2019 року був укладений договір дарування № 1182, згідно з яким вона подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,4 кв. м, житловою площею 29,8 кв. м.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка стверджувала, що вказаний договір дарування вона уклала під впливом тяжких життєвих обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона є особою з інвалідністю другої групи, страждає низкою тяжких хвороб, а спірна квартира є єдиним житлом, де вона зареєстрована та проживає, оплачує комунальні послуги.

Просила визнати договір дарування від 03 липня 2019 року № 1182 недійсним.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2022 року, позов задоволено. Визнано договір дарування спірної квартири від 03 липня 2019 року № 1182, укладеного між ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діяла за довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Трубачовою Н. О., недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що зазначені обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, як кожна обставина окремо, та і в їх сукупності, є тяжкими в розумінні статті 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договір укладено на вкрай невигідних умовах для неї, а тому є підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2022 року ОСОБА_2 через адвоката Сметюх В. С. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2022 року, просила їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження

№ 61-21177св18), у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року (провадження № 6-551цс16).

Оскільки оскаржуваний договір було укладено у липні 2019 року, а частина наданих позивачем епікризів та доказів існування хвороби датується ще січнем 2019 року, тобто задовго до укладення правочину, тому хвороба, що була діагностована у ОСОБА_1 не підтверджує існування тяжких обставин, внаслідок яких вона була вимушена укласти договір дарування.

Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність умов, зокрема: наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Крім того, особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Також з урахуванням безоплатності договору дарування і відсутності зі сторони обдаровуваного зустрічного надання для дарувальника, то умови договору дарування фактично немає з чим порівняти. Тому договір дарування не може визнаватися недійним на підставі статті 233 ЦК України.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У жовтні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В., реєстровий номер 2819, була власником квартири АДРЕСА_1 .

У лютому 2019 року під час медичного обстеження у ОСОБА_1 було виявлено об`ємне утворення ЗЧЯ із правої сторони, зокрема поренцефалічна кіста лобової та тім`яної лівої частини.

У травні 2019 року стан здоров`я ОСОБА_1 погіршився та 23 травня 2019 року їй було проведено операцію на головному мозку з видалення пухлини.

Під час люмбального дренування, яке проводилось 04 червня 2019 року, ОСОБА_1 захворіла на менінгіт та як наслідок до стійкої втрати працездатності.

Перебуваючи в лікарні, після проведеної операції, ОСОБА_1 видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність від 20 червня 2019 року на розпорядження її майном, а також заяву про надання дозволу на укладання договору дарування, у зв`язку із зареєстрованими у спірній квартирі малолітніми дітьми. Довіреність та заяву посвідчив приватний нотаріус Трубачова Г. І. (т. 1, а. с. 150).

З лікарні ОСОБА_1 була виписана 03 липня 2019 року. На сьогодні позивачка є особою, яка самостійно не ходить, та потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до договору дарування від 03 липня 2019 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трубачовою Н. О., реєстровий номер 1182, ОСОБА_3 , діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .(т. 1, а. с. 31).

Вказана квартира є єдиним житлом позивачки, в якій вона після укладання договору дарування продовжує проживати.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження

№ 61-21177св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21), що свідчить про усталену судову практику щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували статтю 233 ЦК України з урахуванням встановлених обставин у цій справі, а саме: позивачка ОСОБА_1 була особою з інвалідністю другої групи, якій з 10 січня 2020 року була встановлена перша група інвалідності, безстроково; позивачка страждає низкою тяжких хвороб (захворювання серцево-судинної системи); у травні 2019 року перенесла операцію на головному мозку; внаслідок супутньої хвороби (менінгіт), є особою, яка самостійно не ходить, та потребує постійного стороннього догляду; квартира є єдиним житлом позивачки, де вона зареєстрована та після укладання договору дарування продовжує в ній проживати, оплачувати комунальні послуги. Крім того, підготовка та укладання спірного договору дарування відбувалася за декілька днів до та після проведеної ОСОБА_1 операції на головному мозку, і після ускладнення стану її здоров`я, пов`язаного зі захворюванням на менінгіт.

З урахуванням установлених обставин справи суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вказаний правочин був вчинений дарувальником під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки дарування квартири дочці (передання майна в дар) здійснено в обмін на догляд і допомогу.

Доводи касаційної скарги є аналогічні доводам апеляційної скарги, обґрунтовану оцінку яким надав суд апеляційної інстанції, з висновками якого погоджується Верховний Суд.

У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження

№ 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі

№ 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), викладено правовий висновок з урахуванням інших фактичних обставин, ніж у справі, що переглядається, про що також зазначав суд апеляційної інстанції, а саме: дарування квартири відбулось за власним бажанням дарувальника, без жодного на нього тиску.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 488/3056/20, провадження № 61-15689св21, викладено правовий висновок з урахуванням інших фактичних обставин, ніж у справі, що переглядається, а саме: позивачка мала нормальний стан здоров`я та не потребувала стороннього догляду, відповідачка не надавала догляд чи утримання як до укладення договору так і після, відбулось фактичне передання нерухомого майна.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), викладено правовий висновок з урахуванням інших фактичних обставин, ніж у справі, що переглядається, а саме: договори дарування, які є предметом позову, відповідач не оспорює, власного волевиявлення на їх укладання не спростовує, а позивачем наявність у діях відповідача обставин, передбачених статтею 233 ЦК України, для визнання їх недійсними не доведено.

Правові висновки, сформульовані у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року (провадження № 6-551цс16)про те, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній воліне суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка переглядається.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що не є повноваженнями суду касаційної інстанції.

Таким чином, доводи заявниці, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Сметюх Веронікою Сергіївною, залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко