ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6575/23 Справа № 205/6823/20 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Барильської А.П., Зайцевої С.А.

за участю секретаря - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Забари Альони Володимирівни на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що вона є власницею земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . По сусідству від неї розташоване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке на праві приватної власності належить відповідачу, а між їх домоволодіннями, з боку відповідача, встановлено новий залізобетонний паркан, під час встановлення якого було зайнято частину земельної ділянки приблизно в розмірі 15 кв.м, яка їй належить, а сам паркан встановлено впритул до стіни її сараю, в результаті чого в стінах утворились тріщини, для усунення яких вона навіть не має доступу через встановлений паркан. Вважає, що встановленням паркану відповідач не тільки змістила межі між земельними ділянками, а також в порушення діючих будівельних норм, обмежила її в можливості використання та збереження своєї нерухомості. Зазначає, що встановивши паркан відповідачем було зміщено межу між земельними ділянками сторін та здійснено захоплення частини її земельної ділянки, а відповідач самовільно без будь-якого погодження з нею встановила паркан, який відділяє їх земельні ділянки, тим самим змістивши межу та захопивши частину її земельної ділянки, та зменшення площі земельної ділянки відбулося внаслідок самовільного перенесення відповідачем суміжних спільних меж земельних ділянок в рахунок збільшення земельної ділянки відповідача. Вказує, що відповідачем було встановлено паркан таким чином, що опори самовільно встановленого паркану забиті впритул до її сараю, який входить до об`єктів нерухомого майна, які належать їй на праві приватної власності, та вона не має можливості здійснити будь-які дії, направленні на збереження своєї власності. Зазначає, що встановлення паркану відповідачем впритул до стіни її нерухомого майна та таким чином, що це створює перешкоди в нормальному використанні її нерухомого майна є втручанням у її право власності, а паркан встановлений дуже близько від вікон її будинку, що є перешкодою для проникнення світла до кімнати, в результаті чого одна з кімнат є затіненою, що є порушенням ст. 103 ЗК України, а тому відповідач повинен або змінити висоту, або демонтувати його повністю та встановити новий, який не буде створювати незручності позивачу, оскільки встановлення парканів впритул до будівель порушують діючі будівельні норми, а державними стандартами заборонено встановлювати будь-які конструкції на відстані від вступної конструкції стіни менш ніж один метр, однак відповідач встановила паркан впритул до стіни її сараю, що унеможливлює будь-який доступ до її власності, отже має порушення не тільки право власності на земельну ділянку, а і право вільного використання належного їй об`єкта нерухомого майна. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести встановлений нею паркан, який розділяє земельні ділянки за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , та повернути їй самовільно зайняту частину її земельної ділянки, а також заборонити ОСОБА_2 самовільно встановлювати паркани на межі земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 висотою вище, ніж 1,5 метри, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Забара А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 .

Вважає, що судом не враховано висновки Верховного суду, що підтверджують правову позицію апелянта, які викладені у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року по справі № 490/14322/14-ц, у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі №901/594/19, та не враховано висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах, викладених у постановах від 18.02.2015 №6-440св14 та від 15.04.2015 № 6-570св15.

Також, зазначає те, що при винесені оскаржуваного рішення суд неправильно застосував норми матеріального права, які мають протиріччя між собою, що як наслідок призвело до застосування правових висновків Верховного Суду, які не мають з даною справою тотожних правовідносин.

Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що апеляційна скарга необґрунтована, а обставини, що викладені в апеляційній скарзі не відповідають дійсності.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про спадщину за заповітом, посвідченого 30 серпня 2008 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., та зареєстрованого в реєстрі за №1-4876, ОСОБА_1 є спадкоємцем 77/200 часток домоволодіння АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 17).

Крім того, з наявного в матеріалах справи технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , який виготовлено КП «ДМБТІ» ДОР 04 квітня 2008 року, вбачається, що ОСОБА_1 є власницею 77/200 частки домоволодіння (т. 1 а. с. 13-16).

Згідно з наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 23809887 від 04 липня 2014 року, 47/124 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:253:0005, належать на праві власності ОСОБА_1 (т.1 а. с. 22).

Судом з інформаційної довідки 227865447 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 жовтня 2020 року встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 47/124 та 77/124 часток земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0466 га ( т. 1 а. с. 73-74).

Також встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 215125618 від 06 липня 2020 року (т. 1 а. с. 45).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020 від 01 червня 2020 року встановлено, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0932 га, з кадастровим номером :08:253:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 163).

Отже, вищезазначені земельні ділянки позивача та відповідача є суміжними, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами другою та третьою статті 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року усунуто ОСОБА_5 перешкоди в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_6 , ОСОБА_1 залишити в користування ОСОБА_5 20 кв.м по межі між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 , перенести паркан на встановлену Державним актом межу; стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 матеріальну моральну шкоду, а також судові витрати та витрати на правову. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2011 року вищезазначене рішення суду в частині стягнення матеріальної і моральної шкоди, витрат на правову допомогу скасовано, та ухвалено нове в цій частині рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог (т. 1 а. с. 111-115).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення суду від 07 грудня 2010 року в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов`язання ОСОБА_6 , ОСОБА_1 залишити в користуванні ОСОБА_5 20 кв.м по межі між земельними ділянками АДРЕСА_5 , перенести паркан на встановлену Державним актом межу (т. 1 а. с. 121).

Судом також встановлено, що, актом державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 01 листопада 2011 року зафіксовано, що ОСОБА_6 було перенесено паркан на встановлену Державним актом межу по лінії, визначеній стягувачем, будівля та споруда боржника виступають за паркан візуально (т. 1 а. с. 129).

Відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково та усунено ОСОБА_1 перешкоду в користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м., що належить ОСОБА_1 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року доповнено третій абзац резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року та викладеного його в редакції: «Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м, шляхом знесення паркану та перенесення його на кадастрову межу згідно визначених у акті встановлення меж зйомочних «поворотних» точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 » (т. 1 а. с. 23-26).

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем було також надано суду висновок експерта №4 за результатами проведення земельно-технічної експертизи для подання до суду в порядку ст. 106 ЦПК України і ст. 71 ЗУ «Про експертизу», який було складено 20 вересня 2020 року судовим експертом Рибкіним В.П., відповідно до якого експертом зроблено висновок, що: 1) накладання земельної ділянки, кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та розташована по АДРЕСА_2 , на сусідню земельну ділянку, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 і розташована по АДРЕСА_2 , відносно спільної кадастрової межі земельної між зазначеними ділянками на час дослідження є. А саме земельна ділянка кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та розташована по АДРЕСА_2 накладається на сусідню земельну ділянку, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 і розташована по АДРЕСА_4 , на 0,08 м з боку АДРЕСА_2 і на 0.48 м, по межі з боку земель житл. фонду з-ду «Черв. профінтерн»; 2) фактична площа накладення земельної ділянки, кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та розташована по АДРЕСА_2 на сусідню земельну ділянку, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 і розташована по АДРЕСА_2 відносно сумісної кадастрової межі між зазначеними ділянками згідно проведеним розрахунком приблизно складає 11,9 кв. м; 3) перемістити фактично існуючу межу між земельною ділянкою, кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та розташована по АДРЕСА_2 , і сусідньою земельною ділянкою, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 і розташована по АДРЕСА_2 , яка проходить на час дослідження по залізобетонному паркану, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , на сумісну кадастрову межу на місцевості без визначення фактичної площі накладання однієї земельної ділянки на іншу можливо; 4) двох крайніх поворотних точок на спільній кадастровій межі в натурі (на місцевості) між земельною ділянкою, кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та розташована по АДРЕСА_2 , та земельною ділянкою, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 і розташована по АДРЕСА_2 для відновлення межі між цими земельними ділянками по спільній кадастровій межі достатньо.

Наданий позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог висновок експерта містить зокрема твердження експерта про те, що відхилення відносно сумісної кадастрової межі ділянок позивача та відповідача в розмірі приблизно 11,9 кв.м, а також те, що фактично існуючу межу у вигляді залізобетонного паркану на сумісну кадастрову межу на місцевості можливо перемістити.

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_8 підтвердив те, що дійсно є накладення меж земельної ділянки, а також зазначив, що ним при складанні висновку було допущено технічні помилки у кадастрових номерах вищевказаних земельних ділянок та розмірі накладення на суміжну земельну ділянку.

При цьому, позивач у своїй позовній заяві з урахуванням уточнених позовних вимог просить усунути перешкоди не шляхом перенесення, а саме знесення вищезазначеного спірного паркану.

У постанові від 04 серпня 2020 року у справі №638/6655/16-ц Верховним Судом зазначено, що розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Отже, позивач зобов`язаний був довести як і сам факт самочинності будівництва, порушення його прав як власника суміжної земельної ділянки та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення паркану. При цьому наданий позивачем висновок фактично спростовує обґрунтованість позовної вимоги в частині саме знесення спірного паркану.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№46577/15) від 21 квітня 2016 року підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Також на підтвердження доводів позовної заяви позивачем було долучено до матеріалів справи висновок експерта №10, який складений 09.11.2021 року, зі змісту якого вбачається, що експертом проводилися огляд та фотофіксація конструктивних елементів бетонного паркану та необхідні виміри металевою стрічкою, яка повірена Дніпропетровським регіональним державним науково-технічним центром стандартизації, метрології та сертифікації та лазерним далекоміром «Дніпро-М» сертифікованим в Україні, а методами обстеження об`єкту є: візуальний огляд, вимірювання, фото фіксація, описання. У висновку зазначено, що спірний бетонний паркан погіршує інсоляцію житлового будинку літ. Б-1 з мансардою, який входить до складу домоволодіння АДРЕСА_4 та погіршує провітрюваність земельної ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_1 , порівняно з інсоляцією того ж будинку, яка була при огорожі металевої прозорої сітки «рабиця» висотою 1,50 м, та не відповідає вимогам НД (Лист Державної архітектурної інспекції України №40-203-19/3733 від 24.02.2015 року «Про розгляд звернення»), щодо прозорості.

Суд зазначає, що визначення тривалості інсоляції виконано експертом за допомогою металевої стрічки та лазерного далекоміра, при цьому у висновку взагалі відсутнє посилання на будь-яку використану методику проведеного дослідження.

Висновок містить посилання на порушення п. 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», в якому зазначено, що присадибні ділянки з боку вулиць та сусідніх ділянок допускається огороджувати. Висоту огорожі слід встановлювати згідно з вимогами ДБН Б.2.2-5 та правилами благоустрою населеного пункту. Встановлення огорожі не може погіршувати інсоляцію житлових будинків на суміжних територіях. Огорожа присадибних ділянок не може виступати за червону лінію та межі ділянки.

При цьому, п. 6.7. ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій» зазначено, що дозволено проектувати огородження як окремих ділянок, так і усієї прибудинкової території садибної забудови. Висота огороджень має бути не більше ніж 2,0 м на межі сусідніх земельних ділянок та не більше ніж 2,5 м на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій.

Висновком встановлено, що висота паркану становить приблизно 1.5 метри, тобто, в цьому випадку порушення в цій частині відсутнє.

Суд вважає, що наданий позивачем висновок експерта №10, складений 09.11.2021 року, не підтверджує заявлені позовні вимоги, оскільки не містить жодних належних розрахунків тривалості інсоляції, які б беззаперечно свідчили про обґрунтованість наданих експертом висновків, натомість висновок містить лише загальні пояснення без належного опису методики, якою користувався експерт та розрахунку тривалості інсоляції, а порівняння з іншим парканом, що нібито знаходився замість досліджуваного взагалі нічим не обґрунтовано експертом.

Твердження про те, що внаслідок встановлення відповідачем ОСОБА_2 бетонного паркану між земельними ділянками погіршено інсоляцію житлового будинку позивача належним чином не доведено у встановленому законом порядку.

Обов`язок доказування щодо погіршення інсоляції житлового будинку позивача внаслідок встановлення відповідачем бетонного паркану між земельними ділянками процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме позивач зобов`язаний це доводити.

Крім того, позивачем не заявлялось вимог щодо приведення збудованої огорожі у відповідність до встановлених вимог для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій, а заявлено вимогу про знесення паркану.

Згідно з висновком експерта №10 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи для подання до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (номер справи 205/6823/20) в порядку ст. 106 ЦПК України і ст. 71 ЗУ «Про експертизу», який було складено 09 листопада 2021 року судовим експертом Рибкіним В.П. вбачається, що: встановлення глухого (суцільного) у верхній частині бетонного паркану висотою близько 1,5 м ОСОБА_2 уздовж спільної межі, яка поділяє сусідні земельні ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є у власності ОСОБА_2 та домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є у праві власності ОСОБА_1 , погіршує інсоляцію житлового будинку літ. Б-1 з мансардою, який входить до складу домоволодіння АДРЕСА_4 , порівняно з інсоляцією того ж будинку, яка була при огорожі металевої прозорої сітки «рабиця», висотою 1,5 м, не відповідає вимогам п. 6.1.34 [2] щодо інсоляції (ДБН Б2.2-12-2019 «Планування забудова територій» та погіршує провітрюваність земельної ділянки, що є у праві власності ОСОБА_1 ; бетонний паркан, який встановлений ОСОБА_2 уздовж спільної межі, яка поділяє сусідні земельні ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є у власності ОСОБА_2 та домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є у праві власності ОСОБА_1 , не відповідає вимогам НД [11] (Лист Державної архітектурної інспекції України №40-203-19/3733 від 24 квітня 2015 року «Про розгляд звернення»), щодо прозорості (верхня частина паркану повинна бути прозорою (відношення глухих часток до прозорих не повинно перевищувати 50%, в нашому випадку верхня частина паркану є глухою (суцільною).

Посилання позивача на порушення її права власності через неможливість доступу до її нерухомого майна (сараю) у зв`язку з встановленням паркану відповідачем суд вважає необґрунтованими через те, що згідно до наявних матеріалів справи, будівля сараю знаходиться безпосередньо біля межі земельних ділянок, тобто його свідомо було побудовано таким чином, що при будівництві будь-якого паркану чи огорожі доступ до граничної з ним стіни буде ускладнено, враховуючи встановлені експертом у висновку від 20 вересня 2020 року, відхилення в місці розташуванні сараю від межі ділянок з одного боку у розмірі всього 0,29 м, а з іншого боку розташовано впритул до межі ділянок, і такий доступ до неї фактично, можливий лише через сусідню ділянку.

Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Стаття 103 ЗК України передбачає, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок тощо.

Відповідно до ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Статтею 107 ЗК України встановлено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх установлення здійснюється за фактичним використанням ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з установленими розмірами ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Приписами статті 108 ЗК України передбачено, що у випадках, коли сусідні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному із сусідів. Власники сусідніх ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом 9 частини 1, 2 статті 21 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що огорожі є різновидом малих архітектурних форм та є елементом благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Постановою КМУ від 07 червня 2017 року №406 затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію.

Так, згідно з п. 6 вказаного вище Переліку, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків (щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків), не потребує оформлення дозвільних документів на будівництво.

Крім того, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна: «зведення на земельній ділянці парканів, воріт і хвірток не належить до самочинного будівництва».

Таким чином, станом на дату розгляду справи чинне законодавство України не містить зобов`язань щодо оформлення дозвільних документів на будівництво парканів (огорож) на присадибних (садових, дачних) ділянках.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» огорожі віднесені до малих архітектурних форм. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 10 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» затвердження правил благоустрою територій населених пунктів належить до повноважень сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів. Розроблення таких правил та їх затвердження здійснюється відповідно до норм ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про благоустрій населених пунктів».

При цьому судом встановлено, що Дніпровською міською радою саме правила влаштування парканів у цьому населеному пункті не розроблені та не затверджені, а Правила благоустрою території міста Дніпра, що затверджені рішенням Дніпропетровської міської ради від 27.11.2013 №44/43 (з наступними змінами та доповненнями) таких умов не містять.

Разом із цим, розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватись з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції і норм освітленості відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і державних будівельних норм та стандартів.

Так, відстані до меж ділянки: згідно п. 3.25* ДБН 360-92 (у редакції, що була чинної на час встановлення металевого паркану), для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Позивач, серед підстав позову посилається на те, що відповідачем порушені державні стандарти, будівельні норми та правила при встановленні паркану.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року №466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Отже, навіть за наявності обґрунтованих підстав вважати, що спірний паркан між земельними ділянками побудовано з порушенням встановлених будівельних норм і правил, і тим самим порушення прав позивача, позивач все одно повинен обґрунтувати те, що єдиним способом захисту його порушеного цим права є саме знесення такого паркану, а не приведення його у відповідності до встановлених вимог.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що позивачем не було доведено обґрунтованість своїх позовних вимог в цій частині, та не використано всі передбачені законодавством заходи щодо усунення вказаного порушення, а саме по собі знесення спірного паркану є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову, реконструкцію (наприклад, шляхом проведення реконструкції огорожі). При цьому, наданим самим відповідачем до суду експертним висновком №4 підтверджено можливість перенесення паркану і відсутнє посилання на необхідність саме його знесення, однак позовних вимог щодо перенесення паркану позивачем не заявлено.

Крім того, судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року і додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року скасовані, та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, відшкодування матеріальної шкоди. Вказана постанова набрала чинності 24 січня 2019 року, а ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, відшкодування матеріальної шкоди (т. 1 а. с. 27-32).

Так, зі змісту вищезазначеного рішення суду вбачається, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо знесення паркану суд керувався висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи.

Висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року встановлено, що власники земельної ділянки по АДРЕСА_2 зі сторони сусіднього користувача по АДРЕСА_6 користуються на АДРЕСА_7 менше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів на земельну ділянку. Із протилежної сторони АДРЕСА_2 на 0,39 м менше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів. Вказане зумовлено тим, що між земельними ділянками по АДРЕСА_6 , АДРЕСА_2 розміщений металевий паркан. Зі сторони сусіднього користувача по АДРЕСА_4 користуються на 0,09 м (9 см) зі сторони АДРЕСА_2 більше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів. Із протилежної сторони АДРЕСА_2 на 0,48 м більше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів на земельну ділянку. В результаті проведеної топографо-геодезичної зйомки та результатів дослідження встановлено, що фактичний розмір земельної ділянки по АДРЕСА_2 зі сторони АДРЕСА_2 становить 22,12 м, що на 0,05 (5 см) менше, ніж згідно документації із землеустрою. Із протилежної сторони вул. Флангова фактичний розмір земельної ділянки становить 22,58 м, що на 0,09 (9 см) більше, ніж згідно документації із землеустрою.

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що предметом судового розгляду справи №205/5359/15-ц, а також вищезазначеного експертного дослідження був той самий паркан, та предмет спору у цій справі також стосується саме цього спірного паркану, який був предметом розгляду ще з 2015 року, щодо якого прийнято відповідне рішення, яке набрало законної сили.

Також суд звертає увагу, що у вищезазначеному судовому рішенні колегія суддів вважала безпідставними твердження позивача про те, що в листопаді 2011 року відповідачі збудували залізобетонний паркан впродовж стіни її житлового будинку та знаходиться на відстані менше одного метра від нього, чим порушує всі технічно-будівельні норми, що призвело до порушення межі ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , зменшивши її розміри, оскільки встановлені висновком експерта розбіжності між спірними земельними ділянками суд визнав незначними, а доказів порушення ОСОБА_2 технічно-будівельних норм, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині позовної вимоги щодо усунення ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача знести встановлений нею паркан, що розділяє земельні ділянки позивача та відповідача та повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту частину її земельної ділянки.

Щодо позовної вимоги про встановлення заборони відповідачу самовільно встановлювати паркани на межі земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , висотою вище, ніж 1,5 метри, то суд вважає, що в задоволені такої вимоги слід відмовити з тих підстав, що позивачу було відмовлено у задоволенні позовної вимоги в частині знесення спірного паркану, а також суд зазначає, що така вимога заявлена щодо можливого спору у майбутньому, який ще не виник, та без врахування можливого законодавчого регламентування такого питання.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Належних та допустимих доказів, які б мали відношення до обставин, що входять до предмету доказування у справі, та істотне значення для правильного вирішення спору і спростовували б висновок суду першої інстанції про задоволення позову, позивачем до суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах -учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Забари Альони Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

С.А. Зайцева