ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7848/23 Справа № 211/6254/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Зеркін Артур Сергійовичнарішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року, ухваленого суддею Ткаченко С.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 27 червня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 1985 року, від якого мають повнолітніх дітей. Унаслідок припинення шлюбних стосунків, відповідач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу.

За час перебування у шлюбі ними сумісно накопичено значну суму заощаджень, що на початок 2019 року становило 600 000,00 грн., які вони, довіряючи відповідачу, розміщували в банківських установах на різних депозитних рахунках на його ім`я, щоб отримувати відсотки та жити на них на пенсії.

Так, 200 000,00 грн. були розміщені в АТ «Банк Форвард», 200 000,00 грн. в АТ «КристалБанк», 200 000,00 грн. в АТ КБ «ПриватБанк», на які протягом 2019 року були нараховані відсотки у сумі 74 088,00 грн. Однак у добровільному порядку відповідач відмовляється розділити спільне майно. Тому на підставі статей 60, 61, 69, 70 СК України просила суд грошові кошти у сумі 600 000,00 грн. та відсотки по ним у сумі 74 088,00 грн. визнати спільним сумісним майном подружжя, поділивши майно між ними та стягнувши з відповідача половину указаної суми.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю.

Визнано грошові кошти у сумі 600 000 (шістсот тисяч) гривень 00 коп., що були покладені ОСОБА_2 на депозитні рахунки у банківських установах та знаходились там станом на 31 грудня 2019 року та відсотки по ним у сумі 74 088,00 грн. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У порядку розподілу майна, що належить на праві спільної сумісної власності, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/ 2 частини банківського вкладу, що знаходився на депозитних рахунках у банківських установах станом на 31 грудня 2019 року та відсотки по ним, у сумі 300 000 (триста тисяч) гривень 00 коп. та 37 044 (тридцять сім тисяч сорок чотири) гривні 00 коп. відповідно.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 3 370 (три тисячі триста сімдесят) гривень 44 коп.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що рішенням суду у справі №211/12/20 (про розірвання шлюбу між сторонами) встановлено, що сторони по справі припинили шлюбні відносини і не підтримують їх з 2008 року, спільне господарство не ведуть, проживають разом, але не як сім`я, не примирилися, тому суд дійшов до висновку, що зберегти сім`ю неможливо і вважає за необхідне шлюб розірвати.

Вказує, що на виконання досягнутих між Відповідачем та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 домовленостей про передання на користь Відповідача грошових коштів у позику, сторонами було складено боргові розписки, які наявні в матеріалах справи та досліджувались судом першої інстанції при розгляді справи та які підтверджують факт отримання Відповідачем грошових коштів від Позикодавців так і укладення договорів позики. Зазначає, що на час розгляду справи судом, Позивачем не було реалізовано її право про визнання недійсними вищезазначених договорів позики, що вказує на відсутність у Позивача заперечень щодо суті таких правочинів, зважаючи на обізнаність Позивача про суть таких правочинів, а зважаючи на відсутність у відносинах Позивача та Відповідача ознак подружніх відносин, варто критично відноситись до висновків суду першої інстанції про необхідність отримання Відповідачем згоди Позивача на укладення описаних правочинів. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що характерною ознакою договору позики є його відплатність або безоплатність, а самі боргові розписки містять умови про повернення отриманих в позику грошових коштів, що суперечить висновкам суду, викладеним в оскаржуваному судовому рішенні.

Представник Відповідача зазначає, що оскільки укладення правочинів позики зумовлює не тільки виникнення права на отримання грошових коштів, а й обов`язок щодо їх повернення позикодавцю, тому поділ набутих таким чином грошових коштів в порядку ст.60 СК України є необґрунтованим, таким, що порушує принцип справедливості, адже покладає обов`язки виключно на Відповідача, а у Позивача передбачає виключне право на отримання рівної частини грошових коштів, які були отримані Відповідачем у позику та в наступному повернуті Позикодавцям.

Також представник Відповідача вважає, що суд першої інстанції зробив висновок на підставі доказу (протокол про адміністративне правопорушення), якому не було надано належної правової оцінки в іншій адміністративній справі (провадження було закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності), що є грубим процесуальним порушенням.

Представник відповідача зазначає, що Відповідачем суду були надані пояснення щодо доходу, отриманого ним під час відчуження спадкового майна (двокімнатної квартири після смерті матері), який склав 7 тис 600 доларів США, що у гривнях на час продажу квартири становило 200 800 грн. (розписка про передачу грошових коштів ОСОБА_2 наявна в матеріалах справи). Тобто розписка надана Відповідачем спростовує ціну продажу квартири, яка зазначена у Договорі купівлі-продажу квартири від 26 травня 2018 року (49 568,00 грн.).

Окрім того, сторона Відповідача вважає, що судом не було надано належної оцінки тим обставинам, що Відповідач з грудня 1999 року працює у виконкому Криворізької міської ради на адміністративній посаді та має достатньо великий розмір заробітної плати за виконувану роботу, за період з 2016 по 2020 року Відповідач отримав заробітну плату у сумі 1 173 639,25 грн. та пенсію у сумі 92 506,48 грн. (тобто в період часу коли сторони не вели спільний побут, спільний бюджет, а їх відносини не мали ознак притаманних подружжю).

Вказує, що судом не було досліджено питання про наявність у Позивача доходу (у тому числі заробітної плати, заохочувальних виплат та інше), не витребувано відомості про розмір заробітної плати Позивача за період з 2008 року по 2020 рік, тобто не з`ясовані можливості Позивача брати участь у накопиченні грошових коштів, які ставляться до презумпції спільності права власності подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони Відповідача, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Солонцов І.О., просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Макарову А.Ф., які кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Солонцова І.О., який заперечував про задоволення апеляційної скарги відповідача з викладених у відзиві підстав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що з 02 лютого 1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2020 року між ними розірваний (а.с.147 копія рішення).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 26 травня 2018 року, ОСОБА_1 дійсно за 49 568,00 грн. продав належну йому на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 грудня 2015 року (а.с. 148-149 копія договору).

Разом з тим, за відомостями АТ «Таскомбанк» ОСОБА_2 у період з 24.01.2018 по 18.11.2019 відкривались та закривались депозитні (вкладні) та поточні/карткові рахунки, станом на 31.12.2019 залишок коштів становить 0,00 грн., сума нарахованих та виплачених відсотків по депозитах станом на 31.12.2019 складає 62 240,92 грн. Однак депозитні рахунки відкривались в онлайн сервісах банку, тому копії договорів надати неможливо. Станом на 11.12.2020 ОСОБА_2 у банку не обслуговується (а.с. 37-69 копії повідомлення, виписок).

АТ «Кристалбанк» повідомив суд про наявність укладених договорів банківського вкладу (депозиту) ОСОБА_2 у період з 01.01.2018 по 31.12.2019 та отримання доходів у вигляді процентів на депозитні рахунки. Зокрема були унесені вклади 24.01.2018 на суму 50 000,00 грн., 06.08.2018 на суму 53 100,00 грн., 06.02.2019 на суму 100 000,00 грн., 15.08.2019 на суму 4 930,00 грн., 09.07.2019 на суму 200 000,00 грн., 16.09.2019 на суму 9 950,00 грн. та 11.10.2019 на суму 200 000,00 грн. Виплачені відсотки на суми 3 076,64 грн., 3 429,01 грн., 4 922,63 грн., 38,33 грн., 5 567,73 грн., 2980,61 грн., 6 621,07 грн. (а.с. 70-96 копії договорів, виписок).

АТ КБ «Приватбанк» повідомив на виконання ухвали суду про відкриття ОСОБА_2 у період з 01.01.2018 по 31.12.2019 депозитів 07.11.2017 на суму вкладу 100 000,00 грн. залишок 0 грн., 27.12.2017 суму вкладення 20 005,34 грн., залишок 0 грн., 08.11.2018 початкова сума вкладення 250 000,00 грн. залишок 0 грн., 04.04.2019 початкова сума вкладення 50 000,00 грн. залишок 0 грн., 05.10.2019 початкова сума вкладення 200 000,00 грн., залишок 0 грн. (а.с. 98-110- копії договорів, виписок).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , на підставі досліджених та оцінених доказів, наданих сторонами, допиту свідків, виходив з встановлених обставин справи, а саме, що станом на грудень 2019 року між сторонами були наявні шлюбні стосунки та з урахуванням того факту, що суми вкладів у заявлений період значно перевищують суму, заявлену позивачем як спільне майно подружжя, навіть з урахуванням ціни договору купівлі-продажу належної відповідачу на праві особистої власності квартири, наявні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами сторони Відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №565/1362/19 (провадження №61-2780св21).

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №641/9402/13-ц (провадження №61-773св20).

Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі №756/14404/15-ц (провадження №61-24789 св 18) зробив висновок про те, що «оскільки, грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що вказані кошти є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу».

Верховний Суд у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі №565/1362/19 (провадження №61-2780св21) зазначив, що визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини банківського вкладу з нарахованими та невиплаченими відсотками, розміщеного на банківському рахунку на підставі договору та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вказаного вкладу особистою власністю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя в рівних долях, а оспорюючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте подружжям під час шлюбу, позивач та третя особа за зустрічними позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не довели зворотне, а саме належність цих коштів кожному з них та факту їх позики. Посилання ОСОБА_2 як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини, зокрема, у справі №463/4023/16-ц суди, визнаючи за позивачем право особистої приватної власності на спірне майно, виходили із того, що кошти за це майно позивач сплатив до укладення шлюбу з відповідачем. При цьому у справі №509/3200/13-ц суди відмовили у задоволенні позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю у зв`язку з тим, що відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя. Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що кошти, які знаходяться на його депозитному рахунку, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки отримані ним від сестри на підставі договору позики, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі №200/13300/16 (провадження №61-19200св21) погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визначили моментом фактичного припинення шлюбних відносин сторін дату звернення з первісним позовом у цій справі 25 липня 2016 року, оскільки показання свідків і самих сторін щодо часу припинення спільного проживання та шлюбних стосунків є суперечливими, а інших доказів на підтвердження чи спростування цього факту не надано, враховуючи, що сторони саме під час розгляду цієї справи вказували, що їхні шлюбні стосунки фактично припинені, хоча вони все ще перебували у зареєстрованому шлюбі до 17 травня 2019 року. Щодо показань свідків як доказу для визначення моменту фактичного припинення шлюбних відносин Верховний Суд зауважує, що численна практика Верховного Суду підтверджує, що лише показання свідків не можуть бути підставою для встановлення наявності чи відсутності фактичних шлюбних і сімейних відносин (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16-ц, провадження №61-5296св19, від 23 вересня 2021 року у справі №204/6931/20, провадження №61-13801св21, від 24 лютого 2022 року у справі №761/4449/19, провадження №61-200св210).

Суд першої інстанції під час розгляду справи допитав свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є донькою та сином сторін та встановив, що у батьків були нормальні стосунки однак вони розлучилися, з грудня 2019 року не живуть однією сім`єю, через те, що батько побив матір та вона викликала поліцію, до цього часу вони вели спільний бюджет, гроші відкладали, у позику вони гроші не брали, бо у сім`ї гроші були, мати працювала на двох роботах та утримувала їх.

Свідок ОСОБА_7 також суду пояснив, що вони жили за рахунок матері, а гроші батька відкладали на депозити до грудні 2019 року. Гроші були близько 30 000,00 доларів США. Йому відомо, що батько клав гроші в банки на депозит. Детально не знає, але близько 1 000 000,00 грн. Крім того, батько позичав гроші другу під відсотки. За зарплату матері він не знає, вона працювала на двох роботах медсестрою та маршрутки відпускала. Зарплатня батька була більша. Однак суму він не знає. Батько дійсно отримав спадщину та продав свою частку за 50 000,00 грн.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що знає родину відповідача давно, вони дружать. Відповідач позичав у нього з 2005 року по 20 000,00 грн., 30 000,00 грн., потім віддавав. З 2019 року позичив 300 000,00 гривень на півроку, в червні 200 000,00 грн., в листопаді 100 000,00 грн., казав, що треба віддати борги. Повернув в січні 2020 року. Чи була згода дружини його на позику, він не знає.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 позичав у нього грошові кошти у 2018-2019 роках на суму 200 000,00 грн., у січні 2018 року точніше, на рік, віддав потім, а у 2019 році взимку позичив 250 000,00 грн. та повернув весною 2020 року. Розписку він йому не передавав, але він її бачив. Він не спілкується з позивачем та не знає, чи давала вона згоду на позику указаних коштів.

Так, у якості належного доказу суд першої інстанції взяв до уваги копію постанови Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року у справі №211/68/20 про учинення відповідачем відносно позивача правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП, якою зокрема встановлено, що 09 грудня 2019 року о 17-55 годині ОСОБА_2 у ході сімейної сварки висловлювався нецензурною лайкою на адресу своєї дружини ОСОБА_1 .

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5,6 статті 81 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено той факт, що станом на грудень 2019 року між сторонами по справі були шлюбні стосунки, тобто сторони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, а відтак заощадження сім`ї є спільною сумісною власністю подружжя та у разі поділу майна, частки співвласників є рівними.

Стороною Відповідача належними та допустимими доказами не доведено, що грошові кошти, які є предметом позову у цій справі є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, колегія суддів вважає правильними та належним чином обґрунтованими.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відзиву на позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, колегія суддів не знаходить підстав повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому колегія суддів враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Зеркін Артур Сергійовичзалишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: