Справа № 352/1854/23
Провадження № 2/352/632/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Олійника М. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Кукули О. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Загвіздянської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Загвіздянської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Свій позов обґрунтувала тим, що її баба ОСОБА_2 та її батько ОСОБА_3 у 1997 році придбали за усним договором у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0616 га. Вона також з 1997 року користувалася вказаною земельною ділянкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 . Маючи за мету використовувати і в подальшому земельну ділянку, 26 червня 2021 року вона звернулася до Загвіздянської сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки. Проте на сесії сільської ради 20 липня 2021 року їй було відмовлено в наданні згоди на розробку проектної документації щодо надання земельної ділянки у власність. В зв`язку з порушенням її права на отримання земельної ділянки позивач звернулась до суду з вимогами про його захист, а саме визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Ухвалою від 11 серпня 2023 року суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання.

28 серпня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позов подано до неналежного відповідача, враховуючи, що спірна земельна ділянка є приватною власністю (а.с. 18).

Ухвалою від 11 вересня 2023 року суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, але представник позивача надав суду клопотання по розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача Загвіздянської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був повідомлений своєчасно і належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем були надані такі докази:

-копію державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ-13-11-2/000458, відповідно до якого власником земельної ділянки площею 0,0616 г, що розташована на території Загвіздянської сільської ради Тисменицького району є ОСОБА_4 (а.с. 5-6);

-копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , згідно з яким ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , згідно з яким ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-копію заяви ОСОБА_1 до Загвіздянської сільської ради від 29 червня 2021 року з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою (а.с. 9);

-копію листа Зазвіздянської сільської ради від 27 липня 2021 року № 1026/02-34, яким ОСОБА_1 повідомлено, що на сесії сільської ради 20 липня 2021 року їй було відмовлено в наданні згоди на розробку проектної документації щодо надання земельної ділянки у власність (а.с. 10).

-копію листа про надання інформації Загвіздянської сільської ради від 13 липня 2023 року №1195/02-34, в якому зазначено, що в по господарських книгах Загвіздянської територіальної громади інформація щодо того, у кого у власності і в користування перебувала земельна ділянка прощею 0,0616 га, відсутня (а.с. 11).

Позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав:

По-перше, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 38).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України визначає, що саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

При звернені до суду ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання за нею права власності на земельну ділянку. В якості відповідача у справі нею визначено Загвіздянську сільську раду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ-13-11-2/000458, власником земельної ділянки площею 0,0616 г, що розташована на території Загвіздянської сільської ради Тисменицького району є ОСОБА_4 .

Отже, належним відповідачем у даній справі мав бути ОСОБА_4 або його правонаступники.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Враховуючи, що в даній справі позивач не заявив клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд змушений відмовити в задоволенні позову.

Разом з тим, зазначені обставини не перешкоджають позивачу звернутися до суду з позовом до належних відповідачів відповідно до вимог процесуального закону.

По-друге, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04.11.1950 року, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41).

Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в ст. 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи із змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Враховуючи положення ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Оцінюючи вказані обставини, слід наголосити на тому, що позивачем належних та допустимих доказів, що володіння є добросовісним не надано, окрім цього ОСОБА_1 не підтвердила факт, що вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, які перелічені положеннями ст. 344 ЦК України.

По-третє, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється ст. 119 Земельного кодексу України та не може бути встановлене рішенням суду на підставі ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

З аналізу викладеної правової норми вбачається, що порядок набуття права власності на земельну ділянку регулюється спеціальним нормативно-правовим актом, яким є Земельний Кодекс України.

Відповідно до ст. 119 ЗК України, який набрав законної сили з 01.01.2002 року, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю законодавством передбачений інший правовий механізм такого набуття шляхом звернення з відповідними заявами до органу державної влади або місцевого самоврядування

В роз`ясненнях викладених в листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», зазначено, що згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким законом є Земельний Кодекс України(ст. 119). Конструкція ст. 119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач використала своє право, передбачене Земельним Кодексом України, звернувшись із заявою щодо надання у власність земельної ділянки до Загвіздянської сільської ради, але саме її звернення не передбачає обов`язкової передачі зазначеної у заяві земельної ділянки у власність. Порядок її передачі визначений ст. 118 ЗК України.

Відповідно до ст. 118 ЗК. України громадяни, зацікавлені у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячних строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування , який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 118 ЗК (у власність) і ст. 123 ЗК, Закону від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV «Про оренду землі»- (в оренду).

Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті118,123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Відтак вимога позивача щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку за набувальною давністю задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. ст. 4, 5,12, 13, 76, 78, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Загвіздянської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Загвіздянська сільська рада, код ЄРДПОУ 04356219, адреса: вул. Липова Осада, 22, с. Загвіздя, Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

Суддя Максим ОЛІЙНИК