Справа № 203/485/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119» до територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування та вилучення запису про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язати передати майно в управління,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду надійшов вищезазначений позов, в якому позивач посилався на те, що 13.02.2015 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі протоколу №1 від 25.01.2015 року установчих зборів багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 (після зміни найменування м.Дніпро), було зареєстровано Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119». В серпні 2019 року до вказаного ОСББ звернувся ОСОБА_4 , який повідомив, що на підставі договору купівлі-продажу №238/А від 23.07.2019 року, укладеного із Дніпровською міською радою, є власником нежитлового (підвального) приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м, розташованого у вказаному будинку. З вересня 2019 року ОСОБА_4 змінив замки на вхідних дверях до підвального нежитлового приміщення і тим самим повністю заблокував доступ ОСББ до цього приміщення, яке знаходиться в підвалі житлового будинку та в якому розташовані загальнобудинкові комунікації, які здійснюють життєзабезпечення житлового будинку.

Згідно листа КП «ДМБТІ» від 19.11.2019 року за матеріалами інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 , на дату проведення первинної інвентаризації 20.07.1964 року, значиться в підвалі житлового будинку літ.А-5 нежитлове приміщення №V, як частина підвалу, загальною площею 242,0 кв.м, відомості щодо реєстрації права власності зміни функціонального призначення та площі станом на 31.12.2012 року відсутні.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно первинна державна реєстрація права власності на нежитлове приміщення була здійснена за територіальною громадою м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, підставою для чого став витяг з Реєстру об`єктів прав комунальної власності від 27.08.2018 року, виданий Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради.

Також позивачем зазначено, що нежитлове приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м, по АДРЕСА_1 , є допоміжним приміщенням та спільним майном багатоквартирного будинку. Це означає, що співвласниками такого спільного майна є всі власники квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку. Зареєструвавши право власності на вказане нежитлове приміщення та в подальшому продавши його, Дніпровська міська рада порушила право ОСББ та його співвласників на вільне користування спільною сумісною власністю. Співвласники цього майна не надавали згоду на його передачу у власність територіальній громаді м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради та подальше відчуження третім особам. Тобто, вказане майно було відчужене поза волею його співвласників.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд скасувати та вилучити запис №27833445 від 04.09.2018 року про реєстрацію права власності за територіальною громадою м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради на нежитлове приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м. що розташоване в житловому будинку літ.А-5 по АДРЕСА_1 ; а також визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.07.2019, укладений між Дніпровською міською радою та ОСОБА_4 .

Під час підготовчого судового засідання позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив визнати незаконним та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року в частині прийняття у комунальну власність територіальної громади міста нежитлового приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м. що розташоване в житловому будинку літ.А-5 по АДРЕСА_1 ; скасувати та вилучити запис №27833445 від 04.09.2018 року про реєстрацію права власності за територіальною громадою м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради на нежитлове приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м. що розташоване в житловому будинку літ.А-5 по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.07.2019, укладений між Дніпровською міською радою та ОСОБА_4 ; зобов`язати Дніпровську міську раду передати в управління Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119» за актом приймання-передачі спірне нежитлове приміщення.

У наданому відзиві представник Дніпровської міської ради та Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що спірне нежитлове приміщення перейшло до власності територіальної громади задовго до створення позивача, а саме: 10.09.2003 року на підставі акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу ОЖКП «Південне» зі спільної власності територіальних громад області у комунальну власність територіальної громади м.Дніпропетровська, а також рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року, яке є чинним. Тому Дніпровська міська рада в подальшому правомірно розпорядилася вказаним майном, продавши його ОСОБА_4 .

Представник відповідача ОСОБА_4 у наданому відзиві, заперечуючи проти позовних вимог, також посилався на те, що спірне приміщення перейшло до власності територіальної громади задовго до створення позивача, отже при створенні останнього він не міг набути права власності на це майно. Спірне майно ще до його продажу було об`єктом інших правочинів (зокрема, оренди), про що майбутні члени об`єднання були обізнані. Крім того, відповідно до закону спірне приміщення не є допоміжним, отже на нього і не могли поширюватися права позивача при його створенні.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2020 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на спірне нежитлове приміщення.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.03.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07.08.2020 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.02.2021 року, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2021 року, в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26.10.2022 року рішення суду першої інстанції від 15.02.2021 року та постанову суду апеляційної інстанції від 26.05.2021 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.12.2022 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.04.2023 року підготовче провадження по справі було закрито та останню призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідачів в задоволенні позову просили відмовити з підстав, наведених у поданих відзивах.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені останніми в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.01.2003 Дніпропетровською обласною радою було ухвалене рішення №126-7/ХХІV, згідно з яким у власність територіальної громади м.Дніпропетровська було передано житловий фонд як майно, що знаходиться на балансах обласних житлово-комунальних підприємств. Вказаним рішенням, зокрема, було вирішено передати від ОЖКП «Південне» до територіальної громади м.Дніпропетровська увесь житловий фонд (у т.ч. будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входило підвальне нежитлове приміщення №V, загальною площею 242,0 кв.м.

10.09.2003 року головою Дніпропетровської обласної ради було видане розпорядження №171-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м.Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне».

Того ж дня між управлінням майном спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області та комітетом комунальної власності Дніпропетровської міської ради було підписано акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу ОЖКП «Південне» (у т.ч. будинку АДРЕСА_1 .

23.10.2003 року Дніпропетровською обласною радою було ухвалене рішення №232-10/ХХІV про затвердження, у т.ч. розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №171-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м.Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне».

19.11.2003 року Дніпропетровською міською радою було ухвалене рішення №11/13, згідно якого, у т.ч., прийнято у комунальну власність територіальної громади ОЖКП «Південне» з майном, будівлями та спорудами, що перебувають на його балансі.

13.02.2015 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі протоколу №1 від 25.01.2015 року установчих зборів багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119», метою якого згідно статуту є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим статутом.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 04.09.2018 року право власності на підвальне нежитлове приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м., що розташоване в житловому будинку літ.А-5 по АДРЕСА_1 було зареєстровано за територіальною громадою м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, підставою для чого став витяг з Реєстру об`єктів прав комунальної власності від 27.08.2018 року, виданий Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради.

23.07.2019 року між Дніпровською міською радою та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу №238/А, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. за реєстровим №539, згідно якого ОСОБА_4 придбав підвальне нежитлове приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

07.08.2019 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на зазначене вище спірне приміщення.

Частиною 2 ст.382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України).

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02.03.2004 року №4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення ч.1 ст.1, положення п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №598/175/15-ц (провадження №14-363цс19) зазначено, що: «нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. На час приватизації позивачами квартир було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, у п.17 якого прямо вказувалося, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України. З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч.3 ст.4 ЖК УРСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суди не встановили, чи є спірне приміщення нежитловим, бо зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а відтак чи є допоміжним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 року в справі №760/34774/19 (провадження №61-16370св20) зазначено, що: «суди не з`ясували належним чином чи є спірне приміщення за своїми технічними та юридичними характеристиками допоміжним, та що у ньому знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно для обслуговування будинку; чи навпаки є нежитловим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.06.2022 року в справі № 922/1406/21 зазначено, що: «Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 у справі №904/1040/18, від 15.05.2019 у справі №906/1169/17). Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Цілком очевидно, що виходячи з такої презумпції та з врахуванням принципу змагальності сторін, лише позивач не повинен доводити режим спірних приміщень як допоміжних, а навпаки, передусім відповідач-2, який є їх останнім набувачем, має довести винятковий режим спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, оскільки зі стадії проектування, тобто з самого початку вони будувалися з іншим цільовим призначенням - для потреб непромислового характеру (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц)».

Згідно листа КП «ДМБТІ» від 19.11.2019 року за матеріалами інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 , на дату проведення первинної інвентаризації 20.07.1964 року, значиться в підвалі житлового будинку літ.А-5 нежитлове приміщення №V, як технічна частина підвалу, загальною площею 242,0 кв.м, відомості щодо реєстрації права власності зміни функціонального призначення та площі станом на 31.12.2012 року відсутні.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 04.04.2018 року приміщення №V є нежитловим приміщенням у підвалі житлового будинку літ.А-5 по АДРЕСА_1 , загальною площею 305,3 кв.м, рік будівництва 1964. Згідно акту інженера від 04.04.2018 року площа приміщення змінилась до 305,3 кв.м внаслідок внутрішнього переобладнання приміщення.

Суд не приймає в якості належного доказу звіт ТОВ «БТІ ГРУП» від 30.04.2020 року, згідно висновків якого нежитлове приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м не відноситься до допоміжних приміщень, призначених для забезпечення належної експлуатації в цілому житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки такі висновки протирічать наведеним вище положенням законодавства, зокрема, ст.2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ст.382 ЦК України, рішенню Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004.

При цьому, у вказаному звіті зазначено, що нежитлове приміщення містить транзитні комунікації, запірну та зливну арматуру.

Таким чином, з урахуванням наведених вище положень законодавства та встановлених судом обставини, спірне підвальне нежитлове приміщення є допоміжним приміщенням у складі багатоквартирного будинку, не будувалось як самостійний об`єкт нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжне приміщення.

Також в матеріалах справи відсутні і докази створення Дніпровською міською радою або іншими особами спірного приміщення шляхом нового будівництва або проведення реконструкції підвалу житлового будинку, його перебудови у нежитлові приміщення на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

В даному випадку, позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки вони перебувають у спільній сумісній власності всіх співвласників квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 в силу закону.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) юридично - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 року в справі №752/13695/18, провадження № 61-6415св19).

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Також відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (п.п.84,85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц, провадження № 14-93цс20).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387,388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387,388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, провадження № 14-208цс18).

Таким чином, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Також не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації.

Вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про передачу майна у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

З пред`явленого позову вбачається, що позивачем оспорюється законність передачі підвального нежитлового приміщення №V, загальною площею 305,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у комунальну власність територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради та подальшої передачі цього майна у власність відповідача ОСОБА_4 , з тих підстав, що вказане нерухоме майно є допоміжним приміщенням, що на праві спільної сумісної власності належало власникам квартир житлового будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, будь-яких обставин та відповідних доказів, які б свідчили про чинення співвласникам будинку перешкод в користуванні спірним підвальним приміщенням стороною позивача не наведено.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначили, що після набуття спірного приміщення у власність відповідачем ОСОБА_4 останній передав ОСББ ключі від цього приміщення для забезпечення можливості доступу до нього, обслуговування комунікацій, що там знаходиться. На теперішній час вказане приміщення використовується мешканцями будинку в якості сховища на випадок повітряних тривог.

Тобто, мета пред`явленого позову Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119», яке діє від імені та на захист співвласників будинку, фактично спрямована на відновлення останніми, як співвласниками, права володіння спірним нежитловим приміщенням.

Тому, в даному випадку належним способом захисту було пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із незаконного володіння, а не позову про визнати незаконним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування, скасування та вилучення записів про реєстрацію права власності, визнання недійсним договір купівлі-продажу та зобов`язання передати майно.

З урахуванням вищезазначеного, розглядаючи справу у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, в зв`язку із обранням позивачем неналежного та не ефективного способу захисту порушеного права.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем по справі судові витрати слід покласти на останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15,16,382,387,388 ЦК України, ст.2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ст.ст.4,5,10-13,76-81,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119» до територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування та вилучення запису про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язати передати майно в управління відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2023 року.

Суддя С.Ю.Казак