Справа № 433/519/20
Провадження № 2-в/185/58/23
10 жовтня 2023 року м.Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Перекопського М.М.,
з участю секретаря судового засідання Тітової Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому засідання у приміщенні суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження та видачу дублікату виконавчого листа у цивільній справі №433/519/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики
У вересні 2023 року до суду надійшла вказана заява про відновлення втраченого судового провадження та видачу дублікату виконавчого листа у цивільній справі№433/519/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позикм.
Ухвалою суду від 19 вересня 2023 року було відкрито провадження по вказаній справі та призначено судовий розгляд.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заявник надав заяву про розгляд справи без його участі.
Суд, дослідивши зібрані матеріали, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно зі ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.
Дана справа розглядалася в Сватівському районному суді Луганської області.
Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06.03.2022 № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Сватівського районного суду Луганської області на Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.
Згідно з ч.1 ст.494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.
Відповідно до ч.2 ст.494 ЦПК України в ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.
На підтвердження наявності заявником надано копію заочного рішення суду від 29.04.2021 року та копія постанови від 06.12.2021 року.
В Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться вказані рішення по справі №433/519/20.
Суд приходить до висновку, що зміст наданих заявником копій вказаних судових рішень аналогічні тим, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Враховуючи пояснення заявника про те, що виконавчий лист був втрачений під час бойових дій, а строк, встановлений для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплинув, суд вважає за можливе видати дублікат виконавчого листа.
За таких обставин суд вважає, що йому надано достатньо матеріалів для відновлення втраченого судового провадження в частині вказаного заочного рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 квітня 2021 року, постанови Луганського апеляційного суду від 06.12.2021 року по справі № 433/519/20 та видачі дублікату виконавчого листа.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.81,258-260,493,494 ЦПК України, суд-
Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі №433/519/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в частині рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29.04.2021 року та в частині постанови Луганського апеляційного суду від 06.12.2021 року.
Вважати встановленим зміст відновленого рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29.04.2021 року у справі №433/519/20 в такій редакції:
Справа № 433/519/20
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

29 квітня 2021 року м. Сватове

Сватівський районний суд Луганської області

У складі головуючого судді Половинки В.О.

за участі секретаря судового засідання Вітер І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у судовій справі №433/519/20

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, зазначивши, що 16 жовтня 2009 року у місті Луганськ було укладено договір позички між ним та відповідачем ОСОБА_2 . Дана обставина підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноруч. Договір був укладений на суму 65 000 доларів США. Строк повернення позики, як зазначено в розписці, до надходження вимоги. 29 жовтня 2019 року позивач надіслав на поштову адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів протягом тридцяти днів шляхом перерахування поштовим відправленням на адресу позивача. Відповідач кошти не повернув до цього часу. На дзвінки не відповідає, уникає зустрічі. Просить стягнути вказану суму.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягає на задоволенні позовних вимог, просить суд стягнути суму боргу та суду пояснив, що з відповідачем раніше вони були в близьких дружніх стосунках. Підтвердив, що надавав кошти відповідачу на розвиток бізнесу, передавав не всю суму одночасно, а частками. Кошти до сих пір не повернуті.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України, ч.1 ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», якою передбачено повідомлення учасників справи про дату судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди позивача проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази по справі, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що відповдно до змісту розписки від 16 жовтня 2009 року, складеною російською мовою, відповідач взяв у борг у позивача 65 000 доларів США на розвиток бізнесу, при цьому зобов`язувався повернути за вимогою. Копія розписки завірена адвокатом Вітровчак В.А. 13.03.2020 (а.с. 5).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Суд виходить з того, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що її зміст не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Також позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Більш того, позивачем не надано суду жодного доказу, який би міг підтвердити, що вказана розписка написана саме відповідачем ОСОБА_2 а не будь-якою іншою особою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 194/1126/18, в якій досліджував питання стягнення боргу за розпискою, звернув увагу на ті обставини, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Також, ВС підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що « за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки»

У даній справі судом встановлено, що зміст розписки 16 жовтня 2009 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу та факту написання розписки саме відповідачем ОСОБА_2 а не будь-якою іншою особою.

За таких обставин суд обґрунтовано відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258-259, 264-265, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд,-

постановив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу через необґрунтованість.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Сватівський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 06 травня 2021 року.

Суддя: В.О. Половинка

Вважати встановленим зміст відновленої постанови Луганського апеляційного суду від 06.12.2021 року у справі №433/519/20 в такій редакції:

справа №433/519/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря Кузьменко А.О.

позивач- ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьк апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 квітня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Половинки В.О., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 16 жовтня 2009 року у місті Луганськ було укладено договір позики між позивачем та ОСОБА_2 , відповідно до якого, позивач надав відповідачу позику у розмірі 65000 доларів США на розвиток бізнесу, зі строком повернення - до надходження вимоги. Ця обставина підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноруч. 29 жовтня 2019 року позивач надіслав на поштову адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів протягом тридцяти днів шляхом перерахування поштовим відправленням на адресу позивача. Проте відповідач кошти не повернув. Просить стягнути з відповідача борг в розмірі 65000 доларів США, покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 29 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. ст. 202, 204, 207, 526, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Скаржник посилається на те, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Надана відповідачем розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, що узгоджується з правовою позицією, яка в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи апеляційної скарги.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без участі позивача та відповідача, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що з наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що її зміст не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу та доказу, який би міг підтвердити, що вказана розписка написана саме відповідачем, а не будь-якою іншою особою.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів».

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 16 жовтня 2009 року, ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 65 000 доларів США на розвиток бізнесу, та зобов`язувався повернути за вимогою.

04 квітня 2015 року ОСОБА_2 у розписці, яку надав представник позивача, зобов`язувався повернути борг ОСОБА_1 в розмірі 65 000 доларів США до 31 грудня 2015 року.

Вказана розписка свідчить про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 16 жовтня 2009 року позивач ОСОБА_1 надав позичальнику відповідачу ОСОБА_2 суму позики, а останній зобов`язувався її повернути у повному обсязі до 31 грудня 2015 року, однак у строк, встановлений договором позики, відповідач суму позики не повернув.

Тобто, є правові підстави для стягнення з відповідача боргу у розмірі 65000 доларів США.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що зміст розписки від 16 жовтня 2009 року не містить відомостей про отримання відповідачем грошових коштів.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справ №373/2054/16-ц у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

З урахуванням викладеного, на підставі пунктів 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України , рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 10930, 00 грн .

За подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 17025, 00 грн.

Згідно до вимог ч.1 ст.4 Закону України «о судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання апеляційної скарги сплачується судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

За подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 15767, 00 грн, за подання апеляційної скарги 10930, 40 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 26695, 40 грн.

Вирішуючи питання про оплату витрат на правову допомогу суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування. Позивачем не надано суду доказів того, що ним понесені витрати на правничу допомогу. З урахуванням зазначеного, відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Заявлені вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 грошові кошти у розмірі 65 000 доларів США, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 26695, 40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 10 грудня 2021 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова

Видати дублікат виконавчого листа по справі №433/519/20 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , боргу в розмірі 65000 долларів США та судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 26695,40 грн.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення (підписання суддею) та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя М. М. Перекопський