Справа № 454/4357/21 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л. Ю.
Провадження № 22-ц/811/1683/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м.Львів

Справа № 454/4357/21

Провадження № 22ц/811/1683/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув цивільну справу апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сокалі 14 вересня 2022 року у складі судді Фарини Л.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Червоноградського нотаріального округу Сироїд Г.І., про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та поділ майна подружжя,-

встановив:

15 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 28 квітня 2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з метою приховання дійсного правочину - договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості; визнання, що 28 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було фактично укладено договір купівлі-продажу спірної квартири; визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на частку цієї квартири.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 червня 2008 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, однак у 2020 році вони перестали вести спільне господарство та підтримувати подружні стосунки, у зв`язку з чим вона подала до суду заяву про розірвання шлюбу. При проведенні поділу спільно нажитого майна вона дізналася, що на підставі договору дарування від 20 квітня 2012 року її чоловік отримав у дар від ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . Вважає, що зазначений договір дарування є удаваним правочином, оскільки вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу. 17 травня 2011 року ОСОБА_4 та приватний підприємець ОСОБА_5 уклали договір про дольову участь у будівництві житлового будинку за вказаною адресою. За умовами цього договору приватний підприємець зобов`язалася надати ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , східної орієнтації загальною площею 47,9 кв. м, а її чоловік - оплатити вартість квартири, попередня базова ціна якої становила 28 740 доларів США. При цьому договір дарування було укладено після сплати всіх пайових внесків, що свідчить про спрямованість дійсної волі сторін на вчинення договору купівлі-продажу квартири. Оскільки спірне житло набуте її чоловіком у власність в період перебування з нею у шлюбі, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Просить позов задовольнити.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року, з урахуванням ухвали цього суду від 17 жовтня 2022 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає про незаконність рішення суду. Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 в підтримання доводів апеляційної скарги та пояснення ОСОБА_2 - представника ОСОБА_4 на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України судрозглядаєсправи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зіст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуютьсявимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що воля сторін оспорюваного договору дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, за наявності мети приховати інший правочин, а також, що квартиру, яка була предметом оспорюваного договору дарування, придбано за спільні кошти подружжя,

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з наступних мотивів.

Встановлено, що 17 травня 2011 року між приватним підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір № 50 про дольову участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_4 . За умовами цього договору приватний підприємець ОСОБА_5 зобов`язується надати ОСОБА_4 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_5 на 2 поверсі у 2 під`їзді, східна орієнтація загальною площею 47,90 кв.м у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 ; а ОСОБА_4 зобов`язується оплатити вартість квартири у терміни, обумовлені розділами 3-м і 4-м цього договору.

Відповідно до п. 3.1 розділу 3 «Умови та порядок оплати» договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_4 від 17 травня 2011 року остаточна ціна квартири визначається з врахуванням коефіцієнта інфляції, який за даним договором визначається сторонами у відповідності даних Держкомстату про рівень цін (індексація); даних Міністерства регіонального розвитку та будівництва України «Ціноутворення в будівництві», можливого подорожчання будматеріалів та реальної житлової площі. Нарахування на можливе подорожчання реальної площі квартири проводиться на непроплачену залишкову суму вартості квартири (п. 3.2 розділу 3 «Умови та порядок оплати» договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_4 від 17 травня 2011 року).

Пунктом 4.1. розділу 4 «Фінансування будівництва» договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_4 від 17 травня 2011 року передбачено, що дольові внески сплачуються особисто приватному підприємцю ОСОБА_5 під розписку.

Згідно з п. 9.3 договору № 50 на дольову участь у будівництві від 17 травня 2011 року попередня базова вартість квартири складає 28 740 доларів США.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 15 травня 2013 року, може бути продовжений до повного взаєморозрахунку (п. 9.1 договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку від 17 травня 2011 року).

Відповідно до п. 9.2 договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_4 від 17 травня 2011 року обов`язковим додатком до даного договору є розписка про внесені кошти.

Розпискою від 17 травня 2011 року підтверджується, що ОСОБА_4 сплатив кошти в розмірі 8 000 доларів США та 8 000 євро. Крім того, в матеріалах справи наявні розписки про передачу коштів в розмірі 16 000 грн., 3 000 доларів США від 29 червня 2011 року, в розмірі 16 500 грн. від 1 грудня 2011 року, в розмірі 5 000 грн. від 8 серпня 2012 року, в розмірі 14 620 грн. від 30 листопада 2012 року.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Отже, в цьому випадку завжди має місце укладення двох правочинів:1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року (справа № 6-133цс12, від 7 вересня 2016 року (справа № 6-1026цс16) та у постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року (справа № 742/1913/15), від 21 серпня 2019 року (справа № 303/292/17), від 30 березня 2020 року (справа № 524/3188/17), від 14 лютого 2022 року (справа № 346/2238/15).

Відповідно до ч 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, спрямовані на настання певних наслідків.

При укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі.

За своєю правовою природою договір про дольову участь у будівництві житлового будинку є змішаним і містить елементи різних договорів, зокрема - договору купівлі-продажу та договору про надання послуг, що не суперечить вимогам чинного законодавства, яке дозволяє існування зазначених договорів, оскільки немає прямої заборони на їх укладання у силу вимог ч. 1 ст.204 ЦК України.

На час укладення договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_4 від 17 листопада 2011 року квартира, яка є об`єктом інвестування, не існувала, не могло існувати і право власності на неї, а відтак, на підставі укладеного договору ОСОБА_4 набув майнові права на квартиру, які не є правом власності, а лише наділяють його правомочністю отримати право власності на відповідне нерухоме майно (квартиру) в майбутньому.

Витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 33661936 від 30 березня 2012 року підтверджується, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Сокальської міської ради на підставі рішення №36 від 26 лютого 2010 року.

Надалі ОСОБА_5 відчужила спірну квартиру ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1117.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 277516058 від 30 вересня 2021 року підтверджується, що 28 квітня 2012 року за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м, житловою площею 17,5 кв.м на підставі договору дарування №1117 від 20 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І.

За своєю суттю договір дарування передбачає перехід майна у власність іншої особи безоплатно.

З долучених до матеріалів справи розписок вбачається, що на виконання умов договору № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_4 від 17 листопада 2011 року ОСОБА_4 сплачено кошти в розмірі, який відповідає погодженій сторонами договору № 50 базовій вартості квартири з урахуванням її площі (з розрахунку 600 доларів США за 1 кв.м).

Договір дарування спірної квартири укладено лише після сплати її повної вартості, передбаченої договором № 50 про дольову участь у будівництві житлового будинку від 17 листопада 2011 року в межах строку дії цього договору.

Після набуття майнових прав на спірну квартиру на підставі договору про дольову участь у будівництві житлового будинку перехід права власності на цю квартиру до ОСОБА_4 відбувся на підставі договору дарування.

Сплата ОСОБА_4 приватному підприєцю ОСОБА_5 коштів в рахунок вартості відчужуваної квартири свідчить про те, що сторони договору дарування мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, оскільки право для однієї сторони договору на отримання майна у власність та зобов`язання сплатити його ціну, якому кореспондує обов`язок другої сторони передати предмет договору особі, яка сплатила кошти, та право на отримання ціни характерні саме для договору купівлі-продажу.

Відтак, належить зробити висновок, що волевиявлення та дії сторін договору дарування свідчать, що між ними виникли цивільно-правові відносини, характерні для договору купівлі-продажу.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що договір дарування №1117 від 20 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., є удаваним, оскільки укладений з метою приховання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м, житловою площею 17,5 кв.м, який дійсно було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . При цьому продавець ( ОСОБА_5 ) передала майно (квартиру) у власність покупцеві ( ОСОБА_4 ), який прийняв прийняти майно і сплатив за нього обумовлену сторонами грошову суму.

Встановлено, що з 14 червня 2008 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 3 листопада 2021 року. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ».

Сторони є батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.

Договір № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку у АДРЕСА_4 від 17 травня 2011 року, сплата коштів на виконання умов цього договору з набттям спірної квартири у власність ОСОБА_4 вчинено під час його перебування у шлюбі із позивачем.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Це поширюється і на майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя. Частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 6 лютого 2018 року (справа № 235/9895/15-ц).

Відтак, належить зробити висновок, що набута сторонами за час їх шлюбу спірна квартира є їх спільною сумісною власністю. Відповідач ОСОБА_4 не довів належними та допустимими доказами, що ця квартира є його особистою власністю.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ст.ст.69,70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України).

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Оскільки є встановленим, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 28 квітня 2012 року (під час перебування сторін в шлюбі), таке право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_5 28 лютого 2012 року, який є удаваним; фактично ці сторони уклали договір купівлі-продажу квартири, належить зробити висновок про під ставність позову ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею (позивачем) права власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м, житловою площею 17,5 кв.м, виходячи із рівності часток подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням цієї норми, із відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 2 421,33 грн. судового збору, сплаченого при зверненні з позовом, та 3 642 грн. судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги. З ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню по 605,33 грн. судового збору за подання позову та по 903 грн. судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог.

З врахуванням наведеного, відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, оскаржуване рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І. 20 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнати, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 20 квітня 2012 року було фактично укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м спільним майном подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_4 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 2 421,33 грн. (дві тисячі чотириста двадцять одну грн. 33 коп.) судового збору за подання позову та 3 642 грн. (три тисячі шістсот сорок дві грн.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_9 ) з кожного на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , вул. Зелена, с. Тудолюбівка, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) по 605,33 (шістсот п`ять грн. 33 коп.) судового збору за подання позову та по 903 (дев`ятсот три грн.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк