Номер провадження: 22-ц/813/4160/23
Справа № 947/8557/22
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Гуденка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними, визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню та закриття виконавчих проваджень по виконанню виконавчих листів, виданих на підставі рішень суду, суб`єкт оскарження: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною вище скаргою у якій просив:

- визнати дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними;

- визнати два виконавчих листа №2-248/10 від 05 липня 2010 року такими, що не підлягають виконанню та стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) безпідставно одержавні кошти за двома виконавчими листами №2-248/10 від 05 липня 2010 року;

- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити виконавче провадження по двом виконавчим листам № 2-248/10 від 05 липня 2010 року на підставі постанови Верховного суду від 25 листопада2020 року по справі № 522/18188/17 провадження № 61-9156св19, рішення Київського районного суду м. Одеси справа № 520/14487/19 та ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі 520/10954/16-ц;

- скасувати арешт та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на заарештованих банківських рахунках, а також арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер: :02:001:0126, накладеного відповідно до виконавчих проваджень № 48185088 та № 48186012 по виконанню виконавчих листів № 2-248/10 відданих 06 жовтня 2010 року;

- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути усе вилучене майно, у т.ч. грошові кошти (пенсія та соціальні державні виплати), за період з 14.07.2015 р. як то дати відкриття виконавчих проваджень № 48185088 та № 48186012 по виконанню виконавчих листів № 2-248/10 виданих 06 жовтня 2010 року до дати прийняття рішення суду по суті.

У поданій до суду 21 листопада 2022 року заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив заборонити суб`єкту оскарження вчинення виконавчих дій, на виконання двох виконавчих листів №2-248/10 від 05 липня 2010 року, та зобов`язати суб`єкт оскарження скасувати відповідні постанови про арешт його коштів як боржника.

Вказана заява ОСОБА_1 обгрунтована тим, що усупереч розгляду судом справи за його позовом, в порушення чинного законодавства, у тому числі на виконання прийнятого Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15 березня 2022 року №2129-IX» ДВС та банки, як виконавці стягнень, зобов`язані негайно припинити звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації) також забороняється відкриття виконавчих провадження та вжиття заходів примусового виконання рішень на території адміністративно-територіальних одиниць, які тимчасово окуповані, внаслідок військової агресії російської федерації у період такої окупації, суб`єкт оскарження продовжує вчиняти виконавчі дії, стосовно поновлення арешту банківських рахунків, на яких знаходяться залишки його мінімальної державної пенсії.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою у якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд безпідставно виходив із того, що ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, а не з позовом, оскільки згідно усталеної практики Верховного Суду, особа має право звертатися до суду саме зі скаргою на дії ДВС, у той час як звернення з позовом не передбачено чинним законодавством.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимогі заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а не з позовними вимогами, виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №2-248/10 виданих 06.10.2010 року Київським районним судом м.Одеси перебувають на виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби у м.Одесі ПМУМЮ (м.Одеси), який не є суб`єктом оскарження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").

У статтях 149, 150 ЦПК України зазначені положення щодо порядку вирішення питання про забезпечення позову і способи забезпечення позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд, за заявою учасника справи, має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Разом із тим, згідно зі статтею 14 Конституції України та статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Отже, положення статей 149-153 ЦПК України, які регламентують забезпечення позову, не можуть застосовуватися при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, державного чи приватного виконавця (статті 447-451 ЦПК України), поданої у порядку здійснення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили (стягнення за яким не зупинялось) і підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 752/26606/18 (номер провадження 61-21640 сво 19) зроблено правовий висновок про те, що: «суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як забезпечення скарги на дії, рішення виконавця шляхом зупинення реалізації майна, оскільки згідно з положеннями норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції виконавця».

У пункті 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року N 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" судам роз`яснено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як забезпечення скарги, шляхом заборони вчинення виконавчих дій та покладення на суб`єкта оскарження обов`язку скасувати постанови про арешт коштів боржника, оскільки відповідно до положень вказаних вище норм вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Повноваження судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, зокрема, повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

У ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому статтями 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом заборони вчинення виконавчих дій та покладення на суб`єкта оскарження обов`язку скасувати постанови про арешт коштів боржника, як про те просив ОСОБА_1 .

Відтак, у суду відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення скарги, а тому правильним є висновок суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , з вказаних вище підстав.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення вказаного питання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова