Провадження № 2/750/1832/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

суддіСупруна О.П.,
секретарДудка Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 750/13562/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

14.09.2023 ОСОБА_1 через представника адвоката Єрашова Р.В. звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком

АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 22.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено для розгляду по суті на 12.10.2023.

У судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача та відповідач через канцелярію суду подали заяви, в яких просять справу розглядати без їхньої участі, представник позивача позов підтримав, а відповідач його визнав. Позивач про причини неявки суду не повідомила.

У відповідності до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2023, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Бірюковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 114 ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої 21.08.2021 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Дремлюгою Ю.О., та заяви про підтвердження дії довіреності, справжність підпису на якій засвідчено 16.02.2023 заступником нотаріуса Марціна Брили у м. Ополе, Республіки Польща Короліною Моравською-Яворською, продав ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 (а.с. 8-10). У зв`язку з чим відбулося відчуження майна відповідача на користь позивача у спосіб, передбачений законом.

Проте, у вказаній квартирі станом на 29.06.2023 зареєстрований ОСОБА_2 , про що свідчить довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 5075 від 30.06.2023, видана Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 13).

Представник позивача зазначив, що відповідач у вказаній квартирі не проживає, участі у витратах на утримання житла не приймає. Попри це, ОСОБА_2 досі зареєстрований у вказаній квартирі, що перешкоджає позивачу розпоряджатися власним майном на свій розсуд. За твердженням представника позивача добровільно знятися з реєстраційного обліку ОСОБА_2 не має можливості, оскільки ще у 2021 році виїхав на постійне проживання до Республіки Польща.

Як стверджує представник позивача у позовній заяві, після укладення договору купівлі-продажу позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням вирішити цю проблему, мотивуючи прохання тим, що оскільки відповідач не є членом її сім`ї, не веде з позивачем спільного господарства, тому, реєстрація його місця проживання в належному позивачу на праві власності будинку обмежує її права у здійсненні права володіння, користування та розпорядження ним. Проте, таке прохання позивача залишається без належного реагування з боку відповідача.

Ураховуючи вказані вище обставини, позивач, керуючись пунктом 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», зібравши всі необхідні документи, звернулася до Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради із заявою про зняття відповідача із зареєстрованого місця проживання (перебування) у належному позивачу будинку. Проте, Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради повідомлено позивача про те, що у задоволені такої заяви позивачу буде відмовлено, оскільки, згідно з пунктом 4 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», позивач, разом із заявою про зняття ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання (перебування) у будинку, також мала б подати його паспортні та військово-облікові документи, оскільки останній належить до громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік aбo перебувають на військовому обліку, що також підтверджується відповідями на адвокатські запити представника позивача ОСОБА_5 (а.с. 17-18)..

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частинами першою, другою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, припинення права власності на житло у колишнього власника тягне за собою втрату ним права користування житлом, а тому суд знаходить підстави для задоволення позову.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач не є членом сім`ї позивача та не проживає у будинку, самостійно зобов`язання щодо зняття з реєстраційного обліку не виконав, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Із квитанції до платіжної інструкції № 0.0..1 від 30.06.2023 вбачається, що позивач при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, враховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України, суд вважає за можливе повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 536,80 грн, а також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь 536,80 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

Ураховуючи викладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування будинком АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області (місцезнаходження: м. Чернігів, вул. Реміснича, 27, ідентифікаційний код юридичної особи 37972475) повернути ОСОБА_1 50 відсотків судового збору в розмірі 536 грн 80 коп. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок), сплаченого при подачі позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно квитанції № 0.0..1 від 30.06.2023.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 536 грн 80 коп. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання:

АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя