Провадження № 2/752/3041/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

11 вересня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в:

у листопаді 2022 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 11/300 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 59,7 м2.

Позовні вимоги мотивувала тим, що є власником 63/300 частин спірного будинку на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого Другою київською державною нотаріальною конторою 29.06.2012 року та зареєстрованого КП КМР «Київським міським бюро технічної інвентаризації» 12.07.2012 року за реєстровим № 223529. Цю частину будинку їй подарувала її бабуся - ОСОБА_4 , інша 1/3 частина зазначеного житлового будинку належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою київською державною нотаріальною конторою 10.03.1993 року та зареєстрованого КП КМР «Київським міським бюро технічної інвентаризації» 28.04.1993 року за реєстровим №22352.

Зазначила, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстроване місце її постійного проживання, де вона постійно проживає з моменту набуття права власності на нього. Також в будинку постійно проживає та зареєстрована в ньому третя особа у справі - ОСОБА_3 .

Вказала, що будинок фактично поділений на дві автономні квартири з окремими входами та автономними комунікаціями. Порядок користування приміщеннями будинку склався ще між попередніми власниками й дотримується досі між нею та ОСОБА_3 , відповідно до якого, вона користується приміщеннями житлового будинку, які увійшли до квартири АДРЕСА_2 , згідно технічного паспорта на будинок, а ОСОБА_3 - приміщеннями, які увійшли до складу квартири АДРЕСА_3 .

Вказала, що ОСОБА_2 в будинок ніколи не заселялась та не проживала в ньому, витрати по його утриманню не несла та не несе. Таким чином, своїми діями ОСОБА_2 фактично відмовилася від права власності на належне їй нерухоме майно, в той час як вона з червня 2012 року постійно користується приміщеннями будинку, постійно в ньому проживає та несе всі витрати по утриманню, тобто з червня 2012 року добросовісно, відкрито володіє частиною спірного житлового будинку, що належить ОСОБА_2 .

Тому, оскільки вона добросовісно заволоділа спірною частиною житлового будинку, користується і володіє цим майном відкрито та безперервно більше ніж 10 років, відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, вважає, що набула право як добросовісний набувач на частину житлового будинку, яка належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2022 року відкрито провадження по справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовче засідання (а.с. 104).

11.04.2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Рибитва О. про витребування доказів (а.с. 111-112).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Рибитви О.А. про витребування доказів, витребувано з комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, будинок 4-В) довідку про те, хто є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі яких правовстановлюючих документів, ким і коли виданих та належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 . Розгляд справи призначено на 25.05.2023 року(а.с. 113, 115-116).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.05.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 143).

У судове засідання 11.09.2023 року позивач не з`явилась, представник останньої - ОСОБА_5 надав заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначенням того, що позов підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 , котра в установленому законом порядку про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала.

Третя особа в установленому порядку повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначенням того, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти їх задоволення.

Згідно ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті тому суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності сторін.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано:

- 1/3 частина за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10.03.1993 року, посвідченого Другою київською державною нотаріальною конторою 10.03.1993 року та зареєстрованого КП КМР «Київським міським бюро технічної інвентаризації» 28.04.1993 року за реєстровим №22352;

- 11/300 частин за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.1995 року;

- 63/100 частин за ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого Другою київською державною нотаріальною конторою 29.06.2012 року та зареєстрованого КП КМР «Київським міським бюро технічної інвентаризації» 12.07.2012 року за реєстровим № 223529 (а.с. 10-15, 127-135).

Також, судом встановлено та вбачається матеріалів справи, що будинок АДРЕСА_1 фактично поділений на дві автономні квартири з окремими входами та автономними комунікаціями. Порядок користування приміщеннями будинку склався, відповідно до нього позивач користується приміщеннями житлового будинку, які увійшли до квартири АДРЕСА_2 , згідно технічного паспорта на будинок, а ОСОБА_3 - приміщеннями, які увійшли до складу квартири АДРЕСА_3 . Доказів на підтвердження зворотного не надано.

Встановлено, що ОСОБА_2 в будинок ніколи не заселялась та не проживала в ньому, витрати по його утриманню не несла та не несе. Відповідачем вказане доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем несуться витрати по утриманню спірного майна, остання безперешкодно користуються вказаною частиною будинку, відповідач з моменту набуття права власності жодного дня у будинку не проживала, не приймала участі у сплаті комунальних платежів, не цікавилась його станом та взагалі в ньому не з`являлась.

Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України) (п. 9 Постанови).

Враховуючи положення ст. ст. 344, 335 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п. 11 Постанови).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14 Постанови).

З наведеного суд приходить до висновку про те, що позивач більше 10 років відкрито, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому набула право власності за набувальною давністю на 11/300 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 59,7 м2.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 992,40 грн. (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 344 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 76-81, 141, 197-198, 200, 206, 259, 263-265, 280-284, 352 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 11/300 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 59,7 м2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Відомості про учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Третя особа: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко