ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1238/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/769/19 Категорія: 304090000 Шимчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

секретар Новицька Н.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача ОСОБА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 ;

представник відповідача ОСОБА_4 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник позивача адвокат Зелений Дмитро Анатолійович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зеленого Дмитра Анатолійовича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна, придбаного під час їхнього спільного проживання,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить: встановити факт проживання з відповідачем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2006 року по 2016 рік; визнати за ним право власності на частину будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовної заяви позивач вказав, що з 2006 року по 2016 рік він та відповідач проживали однією сім?єю, вели спільне господарство, набували у власність майно за рахунок спільних доходів, утримували його та поліпшували, проводили спільний відпочинок.

З 2016 року сторони припинили спільне господарство та фактичне спільне проживання. За період спільного проживання позивач та відповідач придбали житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Купівля-продаж відбулася в середині 2006 року за 60000 грн.

Вказує, що факт проживання однією сім`єю позивача та відповідача підтверджується будинковою книгою, в якій зазначено факт реєстрації позивача у вищевказаному будинку, а також може бути підтверджений показами свідків.

Зважаючи на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 25.04.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Зелений Д.А. подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25.04.2023 року скасувати, та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, винесене з порушенням норм процесуального права, а висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем на доведення своїх позовних вимог до суду подано ряд письмових доказів, проте їх дослідження проведено поверхнево, хоча останні мають значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Вказує, що допитані в ході судового розгляду свідки зі сторони позивача підтвердили факт наявності існування фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, розподілу прав та обов`язків які існують між подружжям та наявність відносин, які притаманні подружжю.

На думку скаржника, при винесенні рішення, судом порушено принцип змагальності та диспозитивності. Сторона відповідача не надала жодних доказів які спростовують доводи позивача.

19 вересня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від імені відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу представника позивача адвоката Зеленого Д.А. залишити без задоволення, а рішення Жашківського районного суду Черкаської області залишити без змін.

У відзиві зазначається, що копії паспортів з відмітками про реєстрацію місця проживання особи не означають, що сторони спільно проживали як чоловік та жінка, і вели спільне господарство з 2006 року. Жодного доказу того, що на момент оформлення відповідачем житлового будинку, сторони спільно проживали, як чоловік і дружина, позивач не надав. Копії доданих до позову документів ніким не завірені та заздалегідь не мають юридичної сили.

Вказує, що покази свідків не можуть бути тими належними доказами, що підтверджують спільне проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та купівлю за спільні кошти житлового будинку. Зокрема, пояснення свідків позивача, надані в судовому засіданні носять характер припущень, оскільки ніхто з них не вказав дату початку спільного проживання сторін, утворення сторонами родини, спільність їхнього побуту, ведення бюджету та спільного господарства.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Зеленого Д.А., та представника відповідача адвоката Веклич П.П., які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 липня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.162), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15282199 від 18.07.2007 року (т.1, а.с.163).

Згідно п. 2.1 зазначеного Договору, продаж будинку вчинено за 55550 грн., які покупець зобов`язується сплатити продавцеві на протязі 10-ти банківських днів після оформлення кредиту на покупку нерухомості. Витрати у зв`язку з укладенням договору сплачує покупець.

Отже, житловий будинок був придбаний за кошти, отримані за кредитним договором від 18.07.2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «ПриватБанк» строком на 10 років, тобто, до 19.07.2017 року, яка в подальшому самостійно сплачувала кредитну заборгованість, що підтверджується матеріалами справи (т.1, а.с.172-174).

Відповідно до копій паспортних даних, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 27.12.2008 року, а позивач ОСОБА_1 за вказаною адресою зареєстрований з 09.09.2015 року (т.1, а.с.4-5 на звороті).

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц зазначено, що: «факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.»

Враховуючи вищезазначену правову позицію, посилання позивача на той, факт, що він прописаний в будинку відповідача з 2015 року, не може бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу на час придбання спірного будинку за спільні кошти.

Так, згідно постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/23617/15-ц, встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Судом першої інстанції вірно надано правову оцінку доказам та вірно вказано, що надані позивачем докази не підтверджують факт введення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів вважає за важливе вказати, що, надаючи оцінку показам свідків, на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у певний період, не можуть братися до уваги, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін в певний період, але не дають підстав для висновку про проживання однією сім?єю та спільний бюджет сторін.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року (справа № 531/295/19) вказано, що: «показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу».

Отже, показання допитаних свідків в судовому засіданні щодо відносин сторін не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

При цьому, колегія суддів, вважає звернути увагу, що сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечувала й сама відповідач ОСОБА_3 , вказуючи, що сторони проживали разом в період з вересня 2015 року по січень 2016 року. Водночас, лише цей факт не може свідчити, що сторони проживали у зазначений позивачем період (з 29 листопада 2007 року по 26 грудня 2018 року) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім?ї.

Отже, при розгляді справи судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази наявності спільного бюджету між сторонами; докази про спільне придбання майна (спірного будинку), чеки, квитанції, про сплату позивачем особисто кредитного боргу, який оформлений на відповідача, який брався останньою для купівлі будинку; докази участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, заяви, анкети, квитанції, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною.

В свою чергу, відповідач спростувала доводи позивача, надала докази того, що сама сплачує заборгованість по кредиту, який оформлений на неї та брався у зв`язку з покупкою будинку, що підтверджується квитанціями в матеріалах справи.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та позовних вимог позивача, оскільки жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, та придбання спірного будинку за їх спільні сумісні кошти або спільною працею матеріали справи не містять, що і було вказано судом першої інстанції.

Таким чином, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірний будинок) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Під час розгляду даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, тому відмовив у задоволенні позовних вимог позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зеленого Д.А. слід залишити без задоволення, а рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року без змін.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення суду залишено без змін, тому судові витрати не переглядалися апеляційним судом.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зеленого Дмитра Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13.10.2023 року.

Судді