Номер провадження: 22-ц/813/4916/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою, в обґрунтування якого зазначила, що 24 січня 2008 року ОСОБА_1 надала відповідачу позику у розмірі 150000 доларів США. Договором між сторонами встановлений обов`язок відповідача виплачувати позивачу два проценти від суми позики щомісячно, до повернення позики. Передача грошових коштів оформлена розпискою про отримання грошових коштів, відповідно до якої сума позики підлягає поверненню в повному обсязі у строк 25 липня 2008 року. Розпискою також встановлений графік виплат, а саме: 3000 доларів США - до 25 лютого 2008 року, 3000 доларів США до 25 березня 2008 року, 3000 доларів США - до 25 квітня 2008 року, 3000 доларів США - до 25 травня 2008 року, 3000 доларів США - до 25 червня 2008 року, 153000 доларів США - до 25 липня 2008 року. У встановлений строк відповідач суму позики і нараховані проценти не повернула, посилаючись на фінансову неспроможність.

Разом з позовом ОСОБА_1 подала заяву про поновлення позовної давності, посилаючись на те, що у період з 09 листопада 2010 року і до 24 грудня 2013 року була заарештована і перебувала під слідством і судом.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь: грошові кошти за борговою розпискою від 24 січня 2008 року у розмірі 150000 доларів США; 2 проценти за користування коштами у розмірі 18000 доларів США до 25 липня 2008 року; суму інфляційних втрат за період з 25 липня 2008 року до 09 жовтня 2014 року у розмірі 1016072,56 грн; три проценти річних за період прострочення з 25 липня 2008 року до 09 жовтня 2014 року у розмірі 399419,83 грн; вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішень суду

Приморський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 27 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнив.

У вересні 2016 року від представника відповідача надійшла заява про скасування та перегляд заочного рішення.

19 жовтня 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2014 року у справі № 522/13211/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу скасовано, справу призначено до розгляду.

03 листопада 2016 року позивач подала заяву про заміну підстав позову та зменшення позовних вимог, якою просила стягнути з відповідача: 150000 доларів США, що станом на 01 листопада 2016 еквівалентно 3826500 грн основного боргу; 18000 доларів США, що на 01 листопада 2016 року еквівалентно 459180 грн у якості двох процентів від суми боргу за користування позикою; 41714,63 доларів США, що на 01 листопада 2016 року еквівалентно 1061140,21 грн у якості 3-х процентів річних; судові витрати у розмірі 6890 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 150000 доларів США, що станом на 01 листопада 2016 року еквівалентно 3826500 грн; 2 % за користування сумою позики у розмірі 18000 доларів США, що на 01 листопада 2016 року еквівалентно 459180 грн; 3 % річних у розмірі 41714,63 доларів США, що на 01 листопада 2016 року еквівалентно 1061140,21 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що у відповідача виникли боргові зобов`язання перед позивачем. Між сторонами укладено договір позики у письмовій формі, зміст якого підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, яку позичальник зобов`язується повернути та підтверджує факт отримання останнім цих коштів, тобто між сторонами було укладено договір позики.

Позивач з позовною заявою звернулась у липні 2014 року, тобто поза межами позовної давності. Одночасно з позовом позивач надала суду заяву про поновлення позовної давності.

Надані представником позивача документи свідчать про те, що позивач була взята під варту до моменту спливу позовної давності у її відносинах з відповідачем. Звільнена з під варти позивач була вже після того, як позовна давність щодо вимоги повернути грошові кошти за розпискою від 24 січня 2008 року сплинула. Тримання під вартою є обставиною, яка об`єктивно унеможливила своєчасне звернення позивача до суду для захисту своїх порушених прав.

Суд також прийняв до уваги той факт, що вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2011 був скасований ухвалою Апеляційного суду м. Києва тільки 24 грудня 2013 року. Отже у періоду з 18 листопада 2011 року до 24 грудня 2013 року стосовно позивача зберігались не тільки обмеження накладені запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд, але і інші обмеження, що мають місце під час судового розгляду кримінального провадження. На думку суду ці обставини є такими, що утруднюють подання позову про стягнення заборгованості. З урахуванням наведеного суд зробив висновок про поважність причин через наявність яких позовна заява подана після спливу позовної давності.

Одеський апеляційний суд постановою від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача станом на 01 листопада 2016 року суму боргу, 2 % річних, вказаних у договорі позики, та 3 % річних після закінчення строку дії договору позики на підставі статті 625 ЦК України, а також суму сплаченого судового бору.

Апеляційний суд також погодився з висновком суду першої інстанції щодо поважності причин пропуску позивачем позовної давності і необхідністю його поновлення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.01.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року скасовано. Передано справу № 522/13211/14 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Справу, направляючи вказану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції доводам скарги щодо звільнення з під варти позивача, тобто обмеження у вигляді підписки про невиїзд були застосовані до позивача протягом періоду з 18 листопада 2011 року до 24 грудня 2013 року, не надав належної оцінки, не встановив, що в цей період перешкоджало позивачу звернутись до суду за захистом своїх прав, не врахував, що поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Судом першої інстанції не враховано, що наданими позивачем доказами підтверджується факт її особистого спілкування з органами влади, що свідчить про відсутність перешкод для звернення. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано вироком від 24.12.2013 року. Вважає, що перебування ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі або у СІЗО не може визнаватись судом поважною причиною.

(2) Позиція інших учасників справи

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2023 року у вказаній справі визначено склад колегії суддів: Семиженко Г.В. суддя-доповідач, судді: Базіль Л.В., Склярська І.В.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 13.02.2023 року призначив справу до розгляду.

Рішенням № 153/0/15-23 від 28 лютого 2023 року Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_3 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2023 року в даній справі визначено головуючим суддю ОСОБА_4 у зв`язку з звільненням з посади судді ОСОБА_3 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2023 року після повернення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції призначено до розгляду.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином і в установленому законом порядку, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судову повістку отримав 15.09.2023 року, шляхом доставлення на електронну пошту, з якої здійснювалось листування з Одеським апеляційним судом, що підтверджується довідкою.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 02.10.2023 року, обґрунтоване необхідністю підготовки письмових пояснень та часу для опрацювання матеріалів, оскільки представник ознайомився з матеріалами справи 29.09.2023 року.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вже зазначалось, ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2023 року справу після повернення на новий розгляд до суду апеляційної інстанції призначено до розгляду на 15.05.2023 року.

Судове засідання, призначене на 15.05.2023 року, відкладене у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення ОСОБА_1 на 19.06.2023 року.

19.06.2023 року судове засідання відкладене на 31.07.2023 року у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача та відсутністю відомостей про належне повідомлення.

Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду та ознайомлення з матеріалами справи.

31.07.2023 року судове засідання відкладене на 02.10.2023 року у зв`язку з надходженням клопотання представника позивача.

Представник позивача з матеріалами справи ознайомився лише 29.09.2023 року. Клопотання про відкладення розгляду справи або матеріали цивільної справи не містять доказів неможливості представника позивача ознайомитись з матеріалами справи протягом майже двох місяців (з 31.07.2023 року по 29.09.2023 року) та вчасно надати письмові пояснення.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Колегія суддів також враховує, що позовна заява у вказаній справі подана у 2014 році, розгляд справи триває дев`ять років.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем - є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченої ст.ст. 207, 1047 ЦК України, що підтверджується письмовою розпискою, написаною власноручно боржником ОСОБА_2 24.01.2008 року, із встановленням строку повернення позики до 25.07.2008 року.

Суд дійшов висновку про поважність причин через наявність яких позовна заява ОСОБА_1 подана після спливу строку позовної давності.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір позики грошових коштів. На підтвердження зобов`язань ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 боргову розписку від 24 січня 2008 року (т. 1, а. с.7).

У розписці зазначено, що у борг взята сума еквівалентна 150000 доларів США на шість місяців з виплатою 2% від суми за користування коштами кожного наступного місяця. Вся сума підлягає поверненню у строк до 25 липня 2008 року.

Також у розписці встановлено графік виплат: 25 лютого 2008 року - 3000 дол. США 25 березня 2008 року - 3000 дол. США, 25 квітня 2008 року -3000 дол. США, 25 травня 2008 року - 3000 дол. США, 25 червня 2008 року - 3000 дол. США, 25 липня 2008 року - 153000 дол. США.

В установлений строк ОСОБА_2 борг не повернула.

Відповідно до положень частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Задовольняючи частково касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023 року зазначив, що встановивши, що одержаних в позику коштів та визначених договором процентів, нарахованих в межах періоду користування позикою, відповідач не повернула, суди зробили правильний висновок про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Відхилив доводи касаційної скарги про неправомірність установлення сторонами плати за користування позикою у твердій грошовій сумі, оскільки суди встановили, що сторони договором позики визначили розмір плати за користування позикою в розмірі 3000 дол. США на місяць, відповідає 2 % від суми позики щомісячно, що не суперечить положенням статей 536, 1048 ЦК України.

Відповідно до положень частини 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023 року вказав, що в апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , зокрема зазначав про перебування позивача під обмеженням у вигляді взяття під варту та підписки про невиїзд, які не створювали реальної перешкоди звернення до суду з цими вимогами в межах позовної давності; вироком Деснянського суду м. Києва від 18 листопада 2011 року суд звільнив з під варти позивача, тобто обмеження у вигляді підписки про невиїзд були застосовані до позивача протягом періоду з 18 листопада 2011 року до 24 грудня 2013 року і суд не встановив, що в цей період перешкоджало позивачу звернутись до суду за захистом своїх прав; до суду позивач звернулась лише через 7 місяців після скасування ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року підписки про невиїзд та вироку Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2011 року. Тому суд не встановив фактичних обставин, за яких позивач своєчасно не реалізував своє право на звернення до суду з цим позовом і не надав їм належної оцінки (а. с. 159160 т. 2);

суд апеляційної інстанції відповідним доводам скарги належної оцінки не надав та не врахував, що поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

При новому розгляді справи при вирішені питання щодо застосування позовної давності за заявою представника відповідача апеляційному суду належить врахувати, що позовна давність застосовується лише за обґрунтованості позовних вимог та наявності порушення права особи, а конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 916/2828/18 зроблено висновок про те, що: «За змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку потрібно розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. При визначенні початку перебігу строку позовної давності суду треба з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності».

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 444/2295/18 (провадження № 61-4204 св 21) зазначено, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122 гс 18) зазначала, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить, що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (див. висновки, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 18 травня 2020 року у справі

№ 204/4514/17 (провадження № 61-7491св19) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/3896/20 (провадження № 61-8009св22)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom») § 51)), рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) § 43)).

Як зазначалося вище, у розписці від 24 січня 2008 року встановлено графік виплат ОСОБА_2 отриманих коштів та зазначено, що сума позики підлягає поверненню у строк до 25 липня 2008 року, тому перебіг позовної давності розпочався зі спливом строку виконання, а саме з 25 липня 2008 року.

Отже, трирічний строк позовної давності сплив 25 липня 2011 року, однак до суду ОСОБА_1 звернулась у липні 2014 року, через три роки з часу спливу строку позовної давності.

Представником відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції подана заява про застосування строку позовної давності, в якій він просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку зі спливом позовної давності.

Позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності зазначено, що у період з 09 листопада 2010 року і до 24 грудня 2013 року вона була заарештована і перебувала під слідством і судом.

25 червня 2018 року та 17 квітня 2019 року представником позивача надані документи, якими позивач обґрунтовує поважність причин пропуску позовної давності (т. 2, а. с. 38-135), згідно яких:

позивач проходила стаціонарне обстеження і лікування в клініці ДУ «Інститут ендокрінології та обміну речовин ім. В.П. Комісаренка Академії медичних наук України» у період часу з 03 лютого 2010 року по 01 квітня 2010 року та у Клінічній лікарні «Феофанія» у період часу з 18 травня 2010 року по 09 червня 2010 року;

09 листопада 2010 року слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України стосовно позивачки винесена постанова про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження. Того ж дня ОСОБА_1 затримана слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України;

постановою Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року стосовно позивачки обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту;

ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2010 року постанова Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року скасована, запобіжний захід у вигляді взяття під варту стосовно ОСОБА_1 скасований, застосований запобіжний захід не пов`язаний із обмеженням волі;

18 листопада 2010 року слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України стосовно позивача порушено кримінальне провадження, яка того ж дня затримана як особа, підозрювана у вчиненні злочину;

постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2010 року стосовно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді взяття під варту;

вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2011 року ОСОБА_1 визнано винною у вчинені інкримінованих їй злочинів. Разом з тим, від відбування покарання була звільнена з іспитовим строком та до вступу вироку у законну силу, їй змінений запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнено із під варти у залі суду;

вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2011 року скасований ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року, запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишено без змін.

Заперечуючи проти визнання поважними причин пропуску позовної давності, представник ОСОБА_2 - адвокат Дорошенко С.О. зазначив, що перебування позивача під обмеженням у вигляді взяття під варту та підписки про невиїзд не створювали реальної перешкоди звернення до суду з цими вимогами в межах позовної давності; з наданих ОСОБА_1 примірників листування з прокуратурою м. Києва, Генеральною прокуратурою України, Верховною радою вбачається, що звернення до вищевказаних органів надходили безпосередньо від ОСОБА_1 , що вказує на можливість її листування та відсутність перешкод для звернення; вироком Деснянського суду м. Києва від 18 листопада 2011 року суд звільнив з під варти позивача, тобто обмеження у вигляді підписки про невиїзд були застосовані до позивача протягом періоду з 18 листопада 2011 року до 24 грудня 2013 року і суд не встановив, що в цей період перешкоджало позивачу звернутись до суду за захистом своїх прав.

З доданих до позовної заяви позивачем копій відповіді ДУ «Інститут ендокрінології та обміну речовин ім. В.П. Комісаренка Академії медичних наук України» від 20.01.2011 рок, та відповіді Клінічної лікарні «Феофанія» вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 03 лютого 2010 року по 01 квітня 2010 року та проходила лікування з 18 травня 2010 року по 09 червня 2010 року, проте вони не є обставинами непереборної сили у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦК України для зупинення перебігу позовної давності.

Із матеріалів справи вбачається, що у період часу з 09 листопада 2010 року по 18 листопада 2011 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2011 року ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Зазначені обставини свідчать про те, що до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою за 8 місяців до спливу строку позовної давності за розпискою від 21 січня 2008 року, а звільнена з під варти позивачка 18 листопада 2011 року, тобто після того, як строк позовної давності сплив.

Сплив позовної давності дійсно настав під час перебування позивачки під вартою, проте останньою не надано переконливих доказів, які унеможливлювали звернення до суду.

Поважними причинами пропуску позовної давності визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивачем не викладено поважних обставин та не надано доказів на підтвердження не можливості протягом трьох років у період з 25 липня 2008 року по 25 липня 2011 року, в тому числі і в період коли було застосовано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою звернутися до суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Крім того, будучи звільненою з під варти у листопаді 2011 року позивачка протягом 2 років 7 місяців не вживала заходів для судового захисту своїх прав.

ОСОБА_1 звертаючись до суду у липні 2014 року не зазначила обставини які з об`єктивних незалежних від неї підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, а також що перешкоджало зверненню до суду за захистом своїх прав у період після звільнення з під варти.

Обставини на які посилається позивач, як на підстави для визнання поважними причин пропуску позивачем позовної давності, не є переконливими, оскільки не свідчать про наявність у позивачки об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для звернення до суду за захистом своїх прав у строк встановлений законом, тому у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності слід відмовити.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою не підлягають задоволенню з огляду на пропуск строку позовної давності.

Звертаючись до суду позивач з урахуванням уточненої позовної заяви просив стягнути з відповідача, крім основного боргу, також 41714,63 дол. США, що на 01 листопада 2016 року еквівалентно 1061140,21 грн у якості 3-х процентів річних.

Натуральним зобов`язанням ( ОСОБА_7 ) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21).

Оскільки правовідносини сторін трансформувались у натуральне зобов`язання, то ОСОБА_1 не має права на нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України, заявлених до стягнення у цій справі.

Ураховуючи викладені обставини та висновки Верховного Суду викладені у постанові від 18 січня 2023 року, які є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності відмовити. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою та 3% річних відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою та 3% річних, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов