Справа № 646/8028/21
№ провадження 2/646/400/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.10.23 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

судді Янцовської Т.М.,

з участю секретаря Григоренко І.Б.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 646/8028/21 за позовною заявою ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аналітик Фінанс», ОСОБА_2 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Державна іпотечна установа, про визнання недійсним договору купівлі продажу,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеному між ТОВ «Аналітик Фінанс» та ОСОБА_2 15.11.2021 р., скасування рішення про державну реєстрацію права власності, витребування квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та внесення запису про державну реєстрацію за ОСОБА_4 . В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 25.08.2005 р. вона уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири за вищезазначеною адресою. 25.08.2005 р. для отримання коштів на придбання квартири вона уклала з банком «Фінанси та Кредит» кредитний договір № 202/08 на суму 16 000 доларів США. В забезпечення повернення кредитних коштів 25.08.2005 р. укладено іпотечний договір. 11.02.2015 р. між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В за усіма договорами, пов`язаними зі спірною квартирою. 20.11.2021 р. у квартиру протиправно шляхом злому замків на вхідної двері вселена відповідач ОСОБА_2 15.11.2021 р. між ТОВ «Аналітик Фінанс» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири. З тексту договору від 15.11.2021 р. відомо, що на момент продажу квартира належала ТОВ «Аналітик Фінанс» на підставі дублікату договору іпотеки, посвідченого 25.06.2005 р. Але до 25.08.2005 р. ніяких інших обтяжень, крім заборони відчуження квартири, не існувало. Таким чином ТОВ «Аналітик Фінанс» не мало права провести відчуження квартири, яка належить позивачці.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.11.2021 р. у справі № 646/7791/21 (провадження № 2-з/646/39/2021) накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони її відчуження.

Ухвалою суду від 07.12.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» у зв`язку із неможливістю Червонозаводським районним судом м. Харкова здійснювати правосуддя під час воєнного стану визначено територіальну підсудність судових справ цього суду за Ленінським районним судом м. Полтави.

Надалі розпорядженням Голови Верховного Суду № 65 від 17 листопада 2022 року «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» з 23 листопада 2022 року відновлено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, змінену розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року.

Ухвалою суду від 29.03.2023 р. у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову в зв`язку з необґрунтованістю вимог позивача. Зазначив, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , а тому вимоги позивачки не є ефективним способом захисту її прав та не можуть призвести до їх відновлення.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Аналітик Фінанс»у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причину неявки, у відповідності до ст. 178 ЦПК України своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався.

Представники третіх осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Державної іпотечної установи в судове зсідання не з`явились, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не повідомили суд про причини неявки, не скористались своїм правом на подачу пояснень щодо позову.

Суд, заслухавши пояснення представників позивачки ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.11.2021 р. власником квартири за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 15.11.2021 р.Попередній власник ОСОБА_4 (на підставі договору купівлі-продажу від 25.08.2005 р., запис про право власності якого погашено 08.11.2021 р.)

25.08.2005 р. укладено кредитний договір № 202/08 між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та позивачкою ОСОБА_4 про надання останній 16000 доларів США строком до 25.08.2020 р. Забезпеченням виконання зобов`язань за договором є застава нерухомості (іпотека): однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .Додатковим забезпеченням зобов`язань є порука ОСОБА_6 .

Згідно договору купівлі-продажу від 25.08.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., зареєстрованого в реєстрі № 1562, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

З іпотечного договору від 25.08.2005 р. убачається, що іпотекодавець ОСОБА_4 передала в іпотеку іпотекодержателю ТОВ «Банк «Фінанси і кредит» квартиру за адресою АДРЕСА_2 для забезпечення повернення кредитних ресурсів за кредитним договором № 202/08 від 25.08.2005 р. Пунктом 8.4.1 передбачено, що у разі невиконання зобов`язань, забезпечених іпотекою, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства.

19.09.2005 р. укладено договір № 20-1544 між Харківським регіональним відділенням (Фонд) та ОСОБА_4 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків. Кредит надається згідно з кредитним договором від 25.08.2005 р. № 202/08 на придбання житла загальною площею 40,10 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , терміном повернення 15/180 років/місяців.

Відповідно до листа директора Слобожанського РД АТ «Банк «Фінанси та кредит» від 23.11.2015 р. ОСОБА_4 станом на 20.11.2015 р. має заборгованість за кредитним договором № 202/08 від 25.08.2005 р. у розмірі 8481,83 доларів США та 5508,18 гривень.

З договору купівлі-продажу від 15.11.2021 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., зареєстрованого в реєстрі № 5735, убачається, що ТОВ «Аналітик Фінанс» продав, а ОСОБА_2 купила квартиру за адресою АДРЕСА_2 . У договорі зазначено, що квартира належить продавцю на підставі дублікату договору іпотеки, посвідченого 25.06.2005 р. Палєвою О.М. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого у реєстрі за № 1569, дублікат, що має силу оригіналу виданий 19.08.2021 р. Палєвою О ,М приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1560, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.11.2021 р. ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

При застосуванні Закону України «Про іпотеку» суд вважає необхідним керуватись редакцією, чинною на момент укладення договору іпотеки від 25.08.2005 р. між ОСОБА_4 та ТОВ «Банк «Фінанси і кредит».

Частинами 2, 4, 5 статті 3 Закону «Про іпотеку» передбачено, що взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена. Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом.

Частина 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно ч. ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 210/2257/19 (провадження № 14-69цс22) відступила від наведеного висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 200/19062/17 (провадження № 61-1413св19), зауваживши, що право на отримання дубліката договору іпотеки має новий іпотекодержатель, який у встановленому порядку замінив первісного у зобов`язанні за договором іпотеки.

В оспорюваномудоговорі купівлі-продажу від 15.11.2021 р. зазначено, що продавцю ТОВ «Аналітик Фінанс» спірна квартира належить на підставі дублікату договору іпотеки, виданого 19.08.2021 р. Палєвою О ,М приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1560. Але відповідачами не надано, а матеріали справи не містять докази, на підставі яких ТОВ «Аналітик Фінанс» було отримано дублікат договору іпотеки, не надано договору про відступлення права вимоги від ПАТ «Банк «Фінанси і кредит». Крім того, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиний реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не містить відомостей про набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ТОВ «Аналітик Фінанс».

У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. ОСОБА_1 не є стороною оспореного договору про відступлення права вимоги, тому предметом доказування є порушення цивільних прав та інтересів позивача.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При вирішенні позову про визнання недійсним правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Суд вважає, що позивачкою ОСОБА_4 доведено, що оспорюваним договором порушуються її право власності на майно, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи. Позбавлення особи майна в такий спосіб є порушенням права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України.

На момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 15.11.2021 р. ТОВ «Аналітік Фінанс» не мало права відчужувати нерухоме майно. Зазначене свідчить про те, що зміст договору суперечить ст. 655 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про іпотеку», за змістом яких Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару, відсутність такого права свідчить про невідповідність оспорюваного договору вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, і як наслідок, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним з моменту його укладення.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

На підставі викладеного, суд вважає необхідним задовольнити вимогу позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу, від 15.11.2021 р. між ТОВ «Аналітік Фінанс» та ОСОБА_2 , витребувати спірну квартиру з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_4 .

Стосовно вимоги про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 , а також реєстрації права власності за позивачкою, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні цих вимог з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядком № 1127, затвердженим Постановою КМУ 25.12.2015 р.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень вищевказаних нормативно-правових актів за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Відповідно до статті 11 вищезазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

У постанові від 09 листопада 2021 у справі №466/8649/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 317, 321, 512 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аналітик Фінанс», ОСОБА_2 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Державна іпотечна установа, про визнання недійсним договору купівлі продажу задовольнити частково.

Визнати недійним договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 від 15.11.2021 р. між ТОВ «Аналітік Фінанс» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., зареєстрований в реєстрі № 5735.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 нерухоме майно за адресою АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

відповідач - ТОВ «Аналітик Фінанс» м. Київ, вул. Дмитрівська, 56-А, ,

відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ,

третя особа Державна іпотечна установа, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 34, .

Суддя: Т.М. Янцовська