Дата документу 11.10.2023 Справа № 331/3531/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3531/22 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1389/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Бєлки В.Ю.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка не приймала участь у справі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Подільський районний відділ ДМС у місті Києві про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що 21.01.2012р. між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2022р. Від спільного шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Між ними як батьками дитини укладено договір, відповідно до якого батько самостійно виховує дитину, та яким визначено місце проживання дитини разом з батьком. Оскільки дитина знаходиться на одноособовому утриманні заявника, який самостійно її виховує, постає питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину та переміщення його з дитиною. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2022 року заяву задоволено. Встановлено факт, що громадянин України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) самостійно виховує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Управління Державної мігра-

ційної служби України в Запорізькій області в особі головного спеціаліста сектору юридичного забезпечення Бежанової А.І. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем не надано жодного вмотивованого пояснення, жодного доказу щодо необхідності встановлення такого юридичного факту, а також неможливості реалізувати будь-які особисті права без встановлення такого факту, або ж щодо виникнення на його підставі певних правових наслідків. При цьому, апелянт вважає, що відсутня мета для встановлення такого юридичного факту, що є важливим аспектом, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Наголошує на тому, що факт утримання батьками своїх дітей не може розглядатись судом як юридичний факт, оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення такого факту, а звернення батьків до суду свідчить про наявність спору між ними. Вважає, що такий юридичний факт фактично підмінює позов про вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Але у разі розгляду такого питання у справу має бути залучений орган опіки та піклування, який судом до участі в цій справі не залучався. Так, у разі спору про місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років органом опіки та піклування надається суду відповідний висновок з цього питання.

Єдиним доказом в цій справі, який, на думку суду, підтверджує, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню дитину, є укладений договір між батьками про визначення місця проживання дитини, з якого убачається, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню дитину, та у якому сторонами визначено місце проживання дитини з батьком. Але апелянт вважає, що такий доказ не є належним і достатнім для встановлення у судовому порядку юридичного факту, що батько самостійно виховує дитину.

Судові засідання в цій справі неодноразово відкладались у зв`язку із тим, що заявником ОСОБА_1 не отримувалась копія апеляційної скарги та судові повістки, оскільки поштова кореспонденція поверталась без вручення з усіх відомих суду адрес його місця мешкання та місцезнаходження ( а.с. 93-97, 111).

В подальшому ОСОБА_1 надав свою електронну адресу, на яку просив направити йому копію апеляційної скарги. Апеляційним судом копія скарги направлена на вказану заявником електронну адресу, отримана ним 11.09.2023р. та надано йому строк для подання відзиву, який подано не було.

В судове засідання апеляційного суду 11 жовтня 2023 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не з`явились, ними були подані письмові заяви про проведення апеляційного розгляду у справі за їх відсутності.

У всі судові засідання з`являвся представник апелянта - Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яким апеляційну скаргу підтримано, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21.01.2012р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2022 року по справі № 331/1808/22. Рішення набрало законної сили 04.08.2022 року.

В період шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 22.05.2012 року.

16.08.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про участь у вихованні дитини та визначення її місця проживання, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Мурашковською О.С.

Відповідно до п. 2.1 договору погоджено, що місцем постійного проживання дитини ОСОБА_3 є місце проживання батька, та у п. 3.1 договору батьки домовились, що батько буде самостійно виховувати дитину.

Попри таку домовленість, оформлену в нотаріальному порядку, ОСОБА_1 подав до суду заяву про встановлення юридичного факту, а саме, факту самостійно виховання дочки ОСОБА_4 ним як батьком.

Суд першої інстанції, навівши вказані обставини та спираючись на ч. 2 статті 315 ЦПК України, вважав, що заява є обгрунтованою, оскільки сторони розірвали шлюб, а дитина згідно із вказаним договором сторін проживає у батька та знаходиться на його одноосібному вихованні. Суд погодився із доводами заяви, що в разі не встановлення такого факту в подальшому можуть виникнути утруднення в оформленні документів для допомоги на дитину, яка виховується одним тільки батьком, а також у переміщенні заявника ОСОБА_1 із дитиною.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом частини 7 статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорених прав.

У переліку фактів, визначеному в частині першій статті 315 ЦПК України, не визначено такого факту як одноосібне виховання дитини одним із батьків. Але у частині 2 вказаної норми врегульовано можливість встановлення інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення

факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Апеляційну скаргу подано особою, яка не приймала участі у справі - Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області, у якій апелянтом зазначається, що суд розглянув справу в порядку окремого провадження, в той час як вбачається спір про право між батьками, а також заявником не надано доказів того, що матір повністю відмовилась від права приймати участь у вихованні дитини.

Перевіркою вказаних доводів скарги з`ясовано, що заявник просив встановити факт самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини, оскільки в подальшому виникають обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, а також виникають питання щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом з дитиною, а також зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію за новим фактичним місцем проживання.

На підтвердження вказаних обставин ним подано нотаріально посвідчений договір від 16.08.2022р. про визначення місця проживання та виховання дитини.

У цьому договорі сторони узгодили, що місцем проживання дитини ОСОБА_3 буде місце проживання її батька ОСОБА_1 .

Так, у пункті 2.5 договору, вказано, що батьки погодили, що проживання дитини разом з батьком вважається таким, що батько самостійно здійснює свої батьківські права та обов`язки.

Але колегія наголошує, що вказане не означає, що ці обставини свідчать про те, що дитина буде перебувати на самостійному вихованні лише батька. На користь цьому свідчать інші умови наданого договору.

Отже, попри те, що сторони, визначаючи, що про дитину буде піклуватись та утримувати батько одноосібно, вони одночасно роблять застереження, що батько не буде перешкоджати, а навпаки буде сприяти вільному та безперешкодному спілкуванню дитини з матір`ю ( п. 2.5 договору); мати має право безперешкодно зустрічатись особисто, бачитись та спілкуватись засобами електронного зв`язку з дитиною у будь-який час, що

був домовлений сторонами, знати про стан її здоров`я ( п. 2.4, 3.3, 3.5 договору).

Інші умови договору також визначають участь матері у спілкуванні з дитиною і її вихованні: пп. 2.6 обов`язкову обізнаність матері про місцезнаходження дитини, п. 2.3.1 зустрічі з дитиною не менше двох раз на рік у випадку виїзду дитини за кордон разом з батьком; 2.7, 2.8, 2.9 святкування дитиною свят, проведення канікул та поїздок разом з одним із батьків за домовленості між ними і дитиною.

У пункті 4.1 розділу 4 договору «Інші питання забезпечення умов життя дитини» узгоджено, що саме обоє батьків, а не лише батько, зобов`язані виховувати дитину, піклуючись при цьому про її здоров`я, фізичний, психічний та моральний розвиток. А усі суперечки (спори), що виникають між батьками в ході виконання цього договору, розв`язуються батьками шляхом переговорів, та у випадку недосягнення згоди, спір вирішується у порядку, встановленому діючим законодавством.

Отже, безспірності фактів, про які просить у заяві батько дитини ОСОБА_3 ОСОБА_1 , як це передбачено вимогами приписів розділу ІУ ЦПК, у даному випадку не мається, а наявна суперечність позиції батька як заявника та матері як заінтересованої

особи в цій справі, яка вбачається із вище проаналізованого змісту договору.

Відтак, зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що його вимога фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням прав батьків щодо дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України.

При цьому, колегія враховує, що добровільна відмова від батьківських прав щодо виховання дитини чинним законодавством не передбачена, а тому фактично ця суперечність у договорі й вказує на те, що, хоча ОСОБА_1 подав заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, а заінтересована особа матір ОСОБА_2 начебто визнає цей факт, але, зважаючи на зміст договору, вбачається спір про право між батьками дитини.

Беручи до уваги все вище проаналізоване, колегія наголошує на тому, що доводи скарги УДМС України в Запорізькій області частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Тому відповідно до вимог п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із залишенням заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, у випадку задоволення апеляційної скарги та залишення заяви без розгляду апелянту відшкодовується сума судового збору за рахунок заявника, яка сплачена апелянтом за подання апеляційної скарги.

В цій справі апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 744,30 грн., яку слід стягнути із заявника.

Керуючись ст.ст. 367, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка не приймала участь у справі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2022 року у цій справі скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області судовий збір в сумі 744 (сімсот сорок чотири) гривні 30 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 жовтня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: В.Ю. Бєлка

М.С. Гончар