ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8724/23 Справа № 206/6307/14 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А.О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шурина Ігора Васильовича на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2023 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ПАТ Акцент-Банк звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ Акцент-Банкпосилалися на те, що 13 грудня 2010 року між банком та відповідачем був укладений договір №ANE4CC9EYA0022, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 49 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам Розстрочка, Тарифами складає між нею і Банком кредитно - заставний договір. Відповідач була ознайомлена і згодна з Умовами надання кредиту фізичним особам Розстрочка, банком надана повна інформація про умови кредитування, що підтверджується підписом відповідача в заяві. Відповідач зобов`язалася своєчасно повертати кредит, відповідно до умов договору та умов кредитування. Однак свої обов`язки відповідач не виконала, у звязку з чим виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 839364 грн. 55 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 47641 грн. 39 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 88 грн. 03 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом 34300 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 716889 грн. 20 коп., штрафи, відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 39945 грн. 93 коп. (процентна складова). На підставі викладеного ПАТ Акцент-Банк просили суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №ANE4CC9EYA0022 від 13 грудня 2010 року у розмірі 839 364 грн. 55 коп. та судовий збір у розмірі 3654 грн.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ Акцент-Банк. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ Акцент-Банк заборгованість за кредитним договором № ANE4CC9EYA0022 від 13 грудня 2010 року у розмірі 132029 грн. 42 коп., яка утворилася станом на 19 червня 2014 року та складається з заборгованості за кредитом 47641 грн. 39 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 88 грн. 03 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом 34300 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 50000 грн., а також сплачений судовий збір 1320 грн. 29 коп., загалом 133349 грн. 71 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.39, 40).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2023 року скасовано заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року, ухваленого по цивільній справі № 206/6307/14-ц за позовною заявою ПАТ Акцент-Банк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.85, 86).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2023 року частково задоволено позовні вимоги АТ Акцент-Банк. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ Акцент-Банк заборгованість за кредитним договором №ANE4CC9EYA0022 від 13 грудня 2010 року у розмірі 47 729 грн. 42 коп., а саме: 47641 грн. 39 ко. заборгованість за кредитом, 88 грн. 03 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ Акцент-Банк судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шурин І.В. просить рішення суду від 31 липня 2023 рокускасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ Акцент-Банк в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У справі встановлено, 13 грудня 2010 року між ПАТ Акцент-Банк та відповідачем ОСОБА_2 , яка змінила прізвище на ОСОБА_4 , було підписано заяву позичальника №ANE4CC9EYA0022, згідно з якою позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 49 000 грн. строком 36 місяців з 13 грудня 2010 року по 12 грудня 2013 року включно, на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею та банком кредитно-заставний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

До матеріалів справи банком долучено копію Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), відповідно до яких позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, пеню, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с.7-13).

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за кредитним договором №ANE4CC9EYA0022 від 13 грудня 2010 року у розмірі 839364 грн. 55 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 47641 грн. 39 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 88 грн. 03 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом 34300 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 716889 грн. 20 коп., штрафи, відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 39945 грн. 93 коп. (процентна складова) (а.с.4, 5).

Також, банком на підтвердження обґрунтування позову, крім розрахунку заборгованості, надано суду банківську виписку за договором по кредитному договору №ANE4CC9EYA0022 від 13 грудня 2010 року за період з 13 грудня 2010 року по 13 грудня 2013 року, яка має статус первинного документа та є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки (а.с. 128, 129).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що у відповідача перед банком є заборгованість, яка відповідачем добровільно не сплачується.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту 47641 грн. 39 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 88 грн. 03 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом 34300 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 716889 грн. 20 коп., штрафи, відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 39945 грн. 93 коп. (процентна складова).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів і Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ Акцент-Банк, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ Акцент-Банк в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правила надання банківських послуг АТ Акцент-Банк, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06 березня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року Про захист прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України Про захист прав споживачів споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_3 АТ Акцент-Банк дотрималися вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України Про захист прав споживачів про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 користувалася кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_3 не надала суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ Акцент-Банк, не довела відсутність заборгованості.

Таким чином, враховуючи викладене, позовні вимоги АТ Акцент-Банк є обґрунтованими в частині стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором від 13 грудня 2010 року, що утворилася станом на 19 червня 2014 року - 47 641 грн. 39 коп. за тілом кредиту, та заборгованість по процентам за користування кредитом 88 грн. 03 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення комісії за користування кредитом слід зазначити наступне.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої

статті 22 Закону України Про захист прав споживачів у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, умови кредитного договору, в частині зобов`язання відповідача здійснювати щомісячні платежі на користь позивача, в якості винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 34 300 грн. є несправедливими умовами кредитного договору, оскільки останні суперечать абз. 2, 3 ч. 4 ст. 11, ст.18 Закону і п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту

Таким чином, враховуючи викладене, відсутні підстави для стягнення комісії за користування кредитом.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та штрафів колегія суддів зазначає.

Банком до кредитного договору ANE4CC9EYA0022 Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами 13 грудня 2010 року кредитного договору, шляхом підписання заяви позичальника.

Слід зазначити, умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що саме з цими Умовами була ознайомлена відповідач ОСОБА_3 та погодилася з ними, підписуючи заяву позичальника.

З огляду на викладене, надані позивачем Умови надання споживчого кредиту не можуть вважатися складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили відповідальність позичальника у вигляді пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та штрафів, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ Акцент-Банк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання в апеляційній скарзі про незаконність та необґрунтованість рішення суду є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норма матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шурина Ігора Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова