Справа № 463/2108/19 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1080/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Матяш С.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року в складі судді Мармаша В.Я. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Четверта Львівська державна нотаріальна контора про усунення від права спадкування за законом,-

встановив:

У березні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_3 про усунення від права спадкування за законом.

Вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилась спадщина на 1/5 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вона звернулась до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Окрім неї, із заявою про прийняття спадщини звернулась також відповідачка ОСОБА_3 , яка є внучкою померлої і спадкує за правом представлення, оскільки рідний брат позивачки та одночасно батько відповідачки ОСОБА_6 помер задовго до смерті їх матері у 1997 році.

Зазначала, що її мати на початку 2013 року раптово дуже тяжко захворіла, про що вона повідомила родичів. У січні 2016 року мамі знов погіршало, вона взагалі перестала вставати, потребувала стороннього догляду. Про це вона знову повідомила всіх родичів. Тоді відповідачка відвідала бабусю. При цьому, вона могла прийти на півгодини, випити каву і піти. Тобто відповідачка ухилялася від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, в той час як спадкодавець потребувала допомоги від цієї особи, перебуваючи у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Просила усунути від спадкування за ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Четверта Львівська державна нотаріальна контора про усунення від права спадкування за законом відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6000 грн. судових витрат, пов`язаних із розглядом цивільної справи.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає таке безпідставним та таким, що не відповідає обставинам справи, а також ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції про недоведеність ухилення відповідачки від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потреби в наданні такої допомоги саме відповідачкою.

Зауважує, що на час хвороби ОСОБА_5 позивачка продовжувала працювати, оскільки мала утримувати себе та хвору матір, яка потребувала постійного догляду та лікування. Враховуючи стан мами та її поведінку в той період часу (2013 -2016 роки) для догляду за нею необхідно було мати не тільки вільний час, але й відповідний фізичний стан, оскільки потрібно було робити багато важкої фізичної праці пов`язаної із доглядом за нею. Допомогти позивачці в догляді могли тільки донька і зять. Проте, через отримані хронічні захворювання в АТО, зять проходив лікування, а дочка працювала та виховувала малолітню доньку. Після того, як позивачка перенесла операцію, дочка здійснювала догляд за нею і не могла одночасно дивитись за її бабцею. Тому суд зробив невірні висновки про те, що дочка та зять допомагали позивачці постійно, оскільки при допиті їх як свідків вони повідомили, що мали змогу допомагати тільки в перші місяці захворювання померлої. При цьому, відповідачка визнала той факт, що їй було відомо про такий стан позивачки і про те, що вона перебувала у лікарні, а також, що після операції почувалась погано, однак своєї допомоги не запропонувала.

Тому вважає, що відповідачка усвідомлювала, що бабця перебуває у безпорадному стані, проте, не працюючи та проживаючи недалеко від неї, не вчиняла жодних дій щоб будь-яким чином фізично чи матеріально допомогти хворій бабці.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то вважає, що всупереч вимогам ч.1 ст. 134, ч.4 ст.141 ЦПК України, відповідач не заявила про такі витрати у відзиві та після вступу в справі на підставі договору №15/05/19-1 від 15.05.2019 її представника. Додає, що заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. є завищений з огляду на незначну складність справи, підготовку відзиву самостійно відповідачкою.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити, усунути від спадкування за ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , стягнути з відповідачки судові витрати.

16 червня 2023 року від адвоката Марчука А.М., який діє в інтересах ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому висловив заперечення з приводу доводів апеляційної скарги. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Зокрема, суд першої інстанції прийшов висновку про відсутність доказів того, що відповідачка ухилялася від надання спадкодавцеві ОСОБА_5 допомоги при можливості її надання, а також потребу спадкодавця в допомозі саме від відповідачки.

Окрім того, суд першої інстанції врахував той факт, що в останні роки життя спадкодавця ОСОБА_5 обидві сторони у справі перебували у складних життєвих ситуаціях, які потребували від них значних фізичних та моральних зусиль, передусім, у забезпеченні догляду за близькими їм особами, з якими вони спільно проживали.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального закону.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом її матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З копії витягу про реєстрацію в Спадковому майні вбачається, що останнє місце проживання ОСОБА_5 - АДРЕСА_2 .

Після смерті останньої відкрилася спадщина.

Факт родинних зв`язків відповідачки ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_5 не заперечується.

Між сторонами виник спір з приводу усунення від права на спадкування ОСОБА_3 внучки покійної ОСОБА_5 .

Згідно із наданою КНП ЛМР «6-та міська поліклініка м. Львова», Львівським обласним клінічним психоневрологічним диспансером інформацією, померла ОСОБА_5 , починаючи з 2013 року тяжко хворіла, мала розлади свідомості, за яких не впізнавала оточуючих та не могла самостійно себе обслуговувати: вдягатись, їсти, пити, вмиватись і т.п., у зв`язку з чим потребувала постійного стороннього догляду.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у -статтях 1261 1265 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожнана ступначерга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ст. 1266 ч. 1 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї;незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ч.ч. 1, 3, 5 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ч. 1 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ч. 1 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

16.09.2016 ОСОБА_1 звернулася до Четвертої Львівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Окрім неї, із заявою про прийняття спадщини від 16.09.2016 звернулася внучка померлої ОСОБА_3 , яка, будучи донькою сина спадкодавця ОСОБА_6 , який помер до часу смерті спадкодавця 17.06.1997, є спадкоємцем за законом за правом представлення.

Відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадщину на підставі частини 5 статті 1224 ЦК України потрібно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Висновки Верховного суду щодо застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчать, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (постанови Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц (провадження № 61-34600св18), від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17 (провадження № 61-37615св18)).

У постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20) суд касаційної інстанції зазначив, що підлягають з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) сформульовано висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

При цьому необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18) зазначив, що безпорадним станом спадкодавця є такий стан, під час перебування у якому особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування; він викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи містять достатньо доказів перебування спадкодавця ОСОБА_5 у безпорадному стані, проте не містять доказів на підтвердження ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги своїй бабусі, яка проживаючи їз своєю дочкою позивачкою по справі, та отримуючи від неї необхідну допомогу, потребувала допомоги також і від внучки ОСОБА_3 , яка до того ж проживала за іншою адресою.

Належних доказів того, що ОСОБА_5 або позивачка звертались до ОСОБА_3 за допомогою у догляді, а остання ухилилась від надання допомоги, суду не надано.

Отже, судом не встановлено, що за умови отримання допомоги від позивачки та її дочки із зятем, спадкодавець за життя потребувала допомоги (матеріальної або фізичної) саме від внучки ОСОБА_3 , а остання усвідомлювала свій обов`язок надавати допомогу та навмисно ухилялась від його виконання.

Сам факт надання допомоги ОСОБА_5 лише позивачкою та її дочкою із зятем можуть свідчити про моральні якості відповідачки та характер взаємовідносин між бабцею і онукою, але за відсутності інших складових не можуть бути достатньою підставою для усунення від права на спадкування ОСОБА_3 за правилами статті 1224 ЦК.

Отже, основний висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачкою такої сукупності обставин, як ухилення ОСОБА_3 від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потреба спадкодавця у допомозі саме від відповідачки, відповідає обставинам справи та вимогам спадкового законодавства.

Жодний із досліджених судом письмових доказів про вказане не свідчить, а допитані судом свідки не повідомили суду достовірних фактів про потребу спадкодавця в отриманні допомоги від відповідачки та її ухилення від надання такої допомоги бабусі.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Щодо доводів апелянта про завищений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн., який суд стягнув з неї в користь відповідачки, колегія суддів звертає увагу на таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, вимоги відповідачки про стягнення судових витрат за надану правову допомогу у суді першої інстанції, є підставними.

Так, згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника ОСОБА_4 подана відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, при цьому заперечення на адресу суду першої інстанції про зменшення судових витрат на правничу допомогу від сторони позивачки не надходили.

Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України представник ОСОБА_4 подав заяву, до якої долучив копії Договору про надання правової від № 15/05/19-1 від 15 травня 2019 року, а також додаткові угоді від 15 травня 2019 року та від 15 червня 2019 року, копію ордеру від 15.05.2019, копію рахунків від 15.06.2019, від 15.07.2019 та від 13.08.2019 на загальну суму 6000 грн., а також квитанції на оплату цих рахунків, Акт передачі-приймання послуг з надання правової допомоги від 08.12.2022 (а.с. т. 3 122-138).

Згідно із п. 1 Додаткової угоди № 15/06/19-1д сторонами визначено погоджений розмір гонорару у сумі 6000 грн.

У пункті 2 Додаткової угоди визначено, що оплата гонорару здійснюється упродовж 20 робочих днів з дня отримання рахунків, трьома рівними частинам по 2000 грн.

Згідно із Актом передачі-приймання послуг з надання правової допомоги від 08.12.2022 розрахунок витраченого адвокатом часу на надання допомоги з проведено розрахунку 400 грн. за годину надання допомоги, з яких: 1600 грн. за 4 години надання адвокатом правової інформації та роз`ясень з правових питань за наслідками ознайомлення адвокатом з матеріалами цивільної справи; 2000 грн. за 5 годин участі адвоката в судовому розгляді справи: 2400 грн. за 6 годин підготовки у справі адвокатом документів правового та процесуального характеру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, справа № 910/12876/19, касаційний суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або ) значенню справи.

Іншими словами, колегія суддів виходить з того, що процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, суд першої інстанції дійшов правильного висновку та обґрунтовано стягнув витрати на правову допомогу у сумі 6000,00 грн., задовольнивши заяву представника відповідачки.

Підстави для зміни оскаржуваного рішення та зменшення розміру судових витрат на правову допомогу, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 жовтня 2023 року.

Головуючий А.В.Ніткевич

Судді С.М.Бойко

С.М.Копняк