Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Номер провадження 2/229/992/2023

Справа № 219/14463/21

09 жовтня 2023 року Дружківський міський суд Донецької області в складі:

судді Лапченко О.М.,

за участі секретаря Терещенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дружківка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням шляхом вселення в житлове приміщення,

встановив:

представник позивача адвокат Гостренко С.Д., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась з позовом про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням шляхом вселення позивача в житлове приміщення квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що шлюб між сторонами припинено на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27.07.2020 року. В теперішній час за позовом відповідача в Артемівському міськрайонному суді Донецької області 02.08.2021 року відкрито провадження (справа № 219/7481/21, провадження № 2/219/2721/2021) про визнання позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Дійсно, відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 Яр згідно договору купівлі-продажу від 30.05.2018 року. Ще у період шлюбу позивача та відповідача, за згодою сторін позивач була зареєстрована в спірному приміщенні з 18.12.2018 року. Відповідач при набутті права власності на дане житло не заперечував щодо її проживання, спільно проживав із нею, вів спільне господарство, при вселенні позивача не було окремої угоди, тому позивач, з урахуванням положень cт. 64 ЖК УРCP, ст. 405 ЦК України вважає, що набула право на користування цим житловим приміщенням нарівні з відповідачем. Але наприкінці грудня 2019 року позивач разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимушена була тимчасово через неправомірну поведінку відповідача залишити своє помешкання та перейти проживати до своєї матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , де вона проживає і в теперішній час. Про неправомірну поведінку відповідача позивач зверталася до органів поліції 25.12.2019 року. Відповідач протягом 2020 року та початку 2021 року просив пробачення у позивача за свою неправомірну поведінку відносно неї, але свої обіцянки весь цей час порушував. Саме через ці обставини позивач була відсутня у помешканні, де вона разом зі своєю донькою зареєстрована. Відповідач, на думку позивача, навмисно через особисту помсту колишній дружині звернувся до суду щодо визнання її такою, що втратила право на користування житлом. Крім того навів в позовній заяві такі причини, чим ввів суд в оману, начебто позивачка виїхала до рф, де має намір отримати громадянство та постійне проживання. Таке свідчення не відповідає фактичним обставинам, тому що позивач весь цей час проживає у батьків, постійно працевлаштована і в російську федерацію не мала наміру виїхати. Позивач має намір проживати в спірному житловому приміщенні разом з донькою, тому що вважає, що зареєстрована в ньому на законних підставах, але відповідач не дає їй можливості там проживати через те, що змінив замки. Саме за цих підстав позивач звертається до суду з даним позовом.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 лютого 2022 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гостренко С.Д. в судове засідання не з`явились, про дату, час, місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від позивача до суду надійшла заява, згідно якої вона просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву, згідно якої просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Крім того, надав письмові пояснення щодо позову, згідно яких вказав, що спірне житло було ним придбано до шлюбу з позивачем та є його власністю. З позивачем після розірвання шлюбу ніяких відносин не підтримує, позивач не проявляла бажання користуватися жилим приміщенням, не приймає участі в оплаті по утриманню житла. Тільки після звернення відповідача до суду з позовом про зняття з реєстрації (справа № 219/7481/21), позивач з почуттів помсти звернулась до суду з позовом про вселення. Крім того зазначив, що спірне житло знаходиться в зоні бойових дій та є повністю знищеним, тому в разі задоволення позову, виконати рішення суду буде неможливо.

У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 27 липня 2020 року на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області (а.с.5-6).

За час шлюбу у сторін народилась дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Донецької області Літвіновою В.А., номер в реєстрі 829, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.62-64).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18.12.2018 року № 02-57/1425 та довідки від 05.01.2022 року № 07-22/8 відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб та військового обліку Часовоярської міської ради Бахмутського району Донецької області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 18.12.2018 року (а.с.4, 15).

Згідно довідки № 6 від 26.08.2021 року, виданою Головою правління ОСББ «Герман», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Склад родини мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Згідно довідки ДОП Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області 25.12.2019 року був зафіксований факт звернення ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_7 до чергової частини Бахмутського відділу поліції з повідомленням про побиття ОСОБА_2 позивача по справі ОСОБА_7 (а.с.17-22).

В провадженні Артемівського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа № 219/7481/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Часовоярської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_2 . Провадження у вказаній справі наразі зупинене (а.с.65-66).

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до 2 п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За змістом положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житловою площею, яка знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 754/8540/19 (провадження № 61-10302св21) вказано, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Позивач вказує, що наприкінці грудня 2019 року вона разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимушена була тимчасово через неправомірну поведінку відповідача залишити своє помешкання та перейти проживати до своєї матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , де вона проживає і в теперішній час. Про неправомірну поведінку відповідача позивач зверталася до органів поліції 25.12.2019 року. Відповідач протягом 2020 року та початку 2021 року просив пробачення у позивача за свою неправомірну поведінку відносно неї, але свої обіцянки весь цей час порушував. Саме через ці обставини позивач була відсутня у помешканні, де вона разом зі своєю донькою зареєстрована. На підтвердження вказаного факту позивачем надана довідка ДОП Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області 25.12.2019 року, згідно якої був зафіксований факт звернення ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_7 до чергової частини Бахмутського відділу поліції з повідомленням про побиття ОСОБА_2 позивача по справі ОСОБА_7 .

Натомість відповідач вказує, що з позивачем після розірвання шлюбу ніяких відносин він не підтримує, позивач не проявляла бажання користуватися жилим приміщенням, не приймає участі в оплаті по утриманню житла.

Суд констатує, що крім тверджень у позовній заяві, позивачем не надано до суду будь-яких належних і допустимих доказів того, що її було виселено за спірної квартири поза її волі і вона потребує вселення у вказану квартиру через відсутність іншого житла. Позивач не надала суду доказів звернень до правоохоронних органів з приводу чинення їй перешкод потрапити до спірної квартири, як і не вказала на існування інших доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Так, позивач зверталася до правоохоронних органів з приводу здійснення відносно неї відповідачем протиправних дій із застосуванням фізичної сили, однак відомості про притягнення відповідача до відповідальності та порушення відповідного кримінального провадження, у матеріалах справи відсутні.

Посилання позивача на положення ст.405 ЦК України безпідставні, так як остання не є членом сім`ї відповідача тривалий час, оскільки шлюб між сторонами розірваний у липні 2020 році, а до суду з цим позовом вона звернулася у грудні 2021 року. Вказує, що з грудня 2019 року через неправомірну поведінку відповідача не проживає у спірній квартирі та вимушена була жити у матері, однак не надала жодного доказу та не зазначила про існування доказів, які б підтверджували факт чинення їй перешкод з приводу проживання у спірній квартирі за період 2020 2021 років.

Дослідженими доказами встановлено, що позивач не є власником квартири АДРЕСА_2 , ще до розірвання шлюбу з відповідачем виселилась з квартири разом з донькою, а згода на її повторне вселення від власника квартири відсутня.

Виходячи з наведеного, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, аналізуючи наведені норми права, суд вважає, що позивачем в ході судового розгляду не доведено фактів, на які вона посилалася як на підстави позову, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням шляхом вселення в житлове приміщення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням шляхом вселення в житлове приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - О.М. Лапченко