Справа №721/203/21
Провадження 2/721/6/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Путильський районний суд Чернівецької області в складі:

Головуючого судді: Проскурняка С.П.

за участю секретаря: Помазан М.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідачів: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Путила Чернівецької області в режимі відеоконференції поза межами приміщення цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В позові вказує, що вона народилася та проживає в селі Шепіт Селятинської сільської ради. Її батьки проживали в АДРЕСА_1 . Її вітчим ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті її мати ОСОБА_7 продовжувала проживати у вказаному будинку. За життя мати 17 березня 2016 року та 23 січня 2017 року оформила заповіти на її користь.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла, після її смерті вона звернулася до органів нотаріату з вимогою оформлення її права на спадщину після смерті матері.

Однак вона отримала офіційну відповідь з нотаріату про те, що в силу вимог ст.1241 ЦК України вона не є спадкоємцем, так як при житті її мати позбавила її спадщини склавши інший заповіт посвідчений секретарем Селятинської сільскої ради Путильського району Чернівецької області 22 листопада 2019 року за реєстровим номером №146 на її брата ОСОБА_5 .

Вважає, що оскаржуваний заповіт є недійсним оскільки її мати 20 жовтня 2016 року перенесла гостре порушення мозкового кровообігу, внаслідок чого отримала лівосторонній параліч. Після цього мати стала вести сидячо-лежачий спосіб життя з приводу цього вона перебувала на обліку в амбулаторії. З 19 листопада 2015 року по 27 листопада 2015 року мати ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні в реанімаційному відділенні Путильської ЦРЛ з приводу діагнозу: Гостре порушення мозкового кровообігу.

Практично після перенесеної хвороби вона потребувала постійного догляду, не могла самостійно себе обслуговувати. Тому коло мами постійно знаходився брат ОСОБА_8 або вона. Нікуди мати з дому не виходила і не їздила аж до самої смерті.

Позивач в позові вказує, що вважає, що заповіт за реєстровим № 146 від 29 листопада 2019 року від імені її матері ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є фальшивим, так як мати його не підписувала і не могла його підписати.

З врахуванням викладених обставин просить суд визнати недійсним заповіт за реєстровим №146, засвідчений секретарем Селятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 22 листопада 2019 року від імені ОСОБА_7 , 1939 року народження на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , відновивши дію заповіту ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 від 23 січня 2017 року за реєстровим номером 01.

Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити в позові з підстав його недоведеності.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні позовній заяві просили суд позов задовольнити. Також представник позивача зазначив, що однією із підстав визнання заповіту недійсним є те, що в оскаржуваному заповіті вказано, що він підписаний в приміщенні Селятинської сільської ради, хоча як встановлено даний заповіт був підписаний ОСОБА_7 в своєму житловому будинку.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні відзиву на позов, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. А також стягнути з позивача понесенні витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він працює на посаді голови Селянської сільської ради. З померлою ОСОБА_7 він знайомий оскільки остання неодноразово складала заповіт, оскаржуваний заповіт уже четвертий який склала померла. Щодо складання заповіту пояснив, що в кінці 2019 року до нього звернулась ОСОБА_7 та повідомила, що має намір скласти заповіт. В подальшому до ОСОБА_7 прийшли представники сільської ради щоб з`ясувати волевиявлення останньої та отримати анкетні дані як її так і спадкоємця. З готовим текстом заповіту він та секретар сільської ради прийшли до ОСОБА_7 , остання ознайомилась з текстом заповіту та прочитала його, а також ОСОБА_7 особисто його підписала. Також було встановлено дієздатність спадкодавця. Зазначив, що дійсно ОСОБА_7 останні роки хворіла, але вона усвідомлювала свої дії, спілкувалась, у зв`язку з похилим віком та хворобою не могла без допомоги пересуватись. Коли остання підписувала заповіт можливо її підтримували, але заповіт підписала особисто.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка та її представник всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, про що складено виконавчим комітетом Селятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області відповідний актовий запис за №35 /а.с.14/.

23.01.2017р. ОСОБА_7 склала заповіт, згідно якого заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона законом матиме право заповіла дочці ОСОБА_1 /а.с.216/. Даний заповіт посвідчений секретарем Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області Мироняк А.М. та зареєстрований в реєстрі за №01.

22.11.2019р. ОСОБА_7 склала новий заповіт, згідно якого заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона законом матиме право заповіла в рівних долях синові ОСОБА_5 та невістці ОСОБА_3 /а.с.217/. Даний заповіт посвідчений секретарем Селятинської сільської ради Вижницького району Чернівецької області Мироняк А.М. та зареєстрований в реєстрі за №146.

Суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами другою, третьою та четвертою статті 1254 ЦК України закріплено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (частина перша статті 1251 ЦК України).

Вказане також закріплено положеннями статті 37 Закону України

«Про нотаріат», підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі Порядок), визначено порядок посвідчення заповіту посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Так, у пункті 1.2. розділу I цього Порядку зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Пунктом 2.1. розділу II Порядку встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин

не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Відповідно до положень пункту 2.3. розділу II Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася

за вчиненням нотаріальної дії.

У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено,

що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким,

що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 19.01.2022 року за №СЕ-19/126-22/303-ПЧ, п.1 «Відповісти на питання «Чи виконаний рукописний текс (підпис та П.І.Б.) у графі «Підпис» заповіту за реєстровим номером №146 від 22.11.2019 року від імені ОСОБА_7 , останньою чи іншою особою?» - не виявляється можливим в зв`язку з наданням малої кількості вільних зразків підпису ОСОБА_7 , а також через їх значну варіацію. п.2 В рукописному тексті (підпис) у графі «Підпис» заповіту за реєстровим номером 146 від 22.11.2019 року ознак навмисної зміни почерку не виявлено /а.с.118-121/.

Аналогічні висновки зазначенні у висновку почеркознавчої експертизи від 01.03.2023 року за №СЕ-19/126-23/1262-ПЧ /а.с.184-187/.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (постанова Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц).

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

Позивачем та його представником не надано суду безперечних і достатніх доказів з приводу того, що оскаржуваний заповіт не відображав волевиявлення ОСОБА_7 , оскільки спадкодавець не підписував заповіт.

У справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова від 20.05.2019 у справі № 522/904/16-ц, постанова від 03.07.2019 у справі № 725/2412/15-ц).

Враховуючи вищевказане суд критично ставиться до тверджень в судовому засіданні представника позивача про те, однією із підстав визнання заповіту недійсним є те, що в оскаржуваному заповіті вказано, що він підписаний в приміщенні Селятинської сільської ради, хоча як встановлено даний заповіт був підписаний ОСОБА_7 в своєму житловому будинку.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених позивачем межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення з відповідачів судових витрат немає.

В той же час, враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то наявні підстави для стягнення з позивачки понесених судових витрат відповідачами, а саме 5550 гривень витрат на правову допомогу.

На підставі наведеного та керуючись, ст.ст.4-6,12,13,76-81,95,141,265,353-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_3 понесенні витрати на правову допомогу в сумі 5550 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_2 ;

Відповідачі:

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає с. В. Ялівець Вижницького району Чернівецької області;

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає с. В. Ялівець Вижницького району Чернівецької області.

Повний текст рішення виготовлено 13 жовтня 2023 року.

Суддя: С.П. Проскурняк