Справа № 369/3578/23
Провадження №2/369/3444/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., представника позивача ОСОБА_1 , представника другого відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи № 369/3578/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 369/3578/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.03.2023 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_3 адвоката Лукашенка Є.О. про забезпечення позову в цивільній справі № 369/3578/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.05.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

15.06.2023 року до суду від представника другого відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній просив суд визнати поважними причини пропуску строку на подачу відзиву на позов та поновити зазначений строк, прийняти відзив на позовну заяву, відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Даний відзив прийнято судом.

26.06.2023 року від представника другого відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду, згідно якої останній просив суд визнати подання позовної заяви ОСОБА_3 зловживанням процесуальними правами, залишити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та залишити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння у справі № 369/3578/23 без розгляду.

Дана заява мотивована тим, що спір у справі № 369/3578/23 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння має очевидно штучний характер, а сам позов у справі поданий за відсутності предмета спору.

Так, предмет спору стосується прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивач, 06 квітня 2020 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири, в якому сторони зобов`язалися укласти в строк до 20 лютого 2022 року договір купівлі-продажу квартири, в якому сторони зобов`язалися укласти в строк до 20 лютого 2022 року договір купівлі-продажу квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 .

Як вбачається з доданої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірна квартира вибула з власності ОСОБА_4 15.09.2023 року на підставі нотаріально посвідченого Акту приймання-передачі, згідно якого ОСОБА_4 особисто і з власної волі передав квартиру до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Клаб», одним із учасників якого він сам і являється.

В подальшому, так як ТОВ «Софія Клаб» є фігурантом кримінальної справи, на її майно, до якого відносилася і спірна квартира, було накладено арешт, а після цього таке арештоване майно було примусово відчужено для потреб держави в умовах воєнного часу.

Ознайомившись із вступною частиною позовної заяви у справі № 369/3578/23 стало відомо, що позов від імені ОСОБА_3 подано адвокатом Лукашенко Євгеном Олександровичем до ОСОБА_4 та до ГУР МО України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Водночас, цим же представником ( ОСОБА_5 ) вже від імені ТОВ «Софія Клаб», кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_4 , подано аналогічний позов у справі № 911/592/23 до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про витребування цього ж майна з чужого незаконного володіння.

Тобто, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від імені своєї юридичної особи претендують на одне і те ж майно, їх інтереси суперечать одне одному, у них один і той же представник адвокат Лукашенко Є.О.

Водночас, адресою для листування відповідача ОСОБА_4 вказано адресу: АДРЕСА_3 , тобто робоча адреса представника позивача.

Про штучність спору у справі № 369/3578/23 свідчить також наступне.

ОСОБА_3 просить суд витребувати майна з чужого незаконного володіння ГУР МО України, так як воно вибуло з її власності без належної правової підстави. При цьому, стверджує, що воно вибуло від неї безпосередньо до ГУР МО України.

Однак, як вбачається з доданої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірна квартира вибула з власності відповідача 1 ОСОБА_4 не на початку 2023 року, а 15.09.2022 року, і не на підставі якихось дій Відповідача 2, а виключно на підставі правочину, вчиненого самим ОСОБА_4 .

Так, 15.09.2023 року на підставі нотаріально посвідченого Акту приймання-передачі ОСОБА_4 особисто і з власної волі передав квартиру до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Клаб», одним із учасників якого є сам Відповідач 1.

Тобто, обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині витребування майна, ОСОБА_3 повинна була якимось чином обгрунтувати неправомірність саме факту передачі ОСОБА_4 майна в статутний капітал товариства. Цього вчинено не було. Позовна заява не містить жодного аргументу проти дій Відповідача 1. Представник ОСОБА_3 навіть намагається приховати таку обставину, абсолютно ігноруючи факти в тексті позову.

Натомість аргументи позовної заяви зводяться до нібито неправомірності дій Відповідача 2 ГУР МО України, які призвели до вибуття майна з власності Позивача. Це в той час, коли майно відчужувалося не у ОСОБА_3 , а у ТОВ «Софія Клаб».

Таким чином, представником Позивача подано штучний позов, в якому свідомо ігноруються обставини справи, дії Відповідача 1, який є співучасником зловживання процесуальними правами. Ціль такого позову це, шляхом відсутності заперечень з боку Відповідача 1 чи навіть визнання ним позову, домогтися задоволення вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, наслідок чого може бути витребування квартири з власності ГУ МО України (визнання прав ОСОБА_3 вказуватиме на те, що квартира належала їй і не могла відчужуватися на користь держави, так як держава відчужувала майна ТОВ «Софія Клаб», а не ОСОБА_3 ).

Відсутність предмету спору випливає із самого факту відсутності відносин купівлі-продажу, так як сторони не укладали жодного договору купівлі-продажу спірної квартири.

ОСОБА_3 просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири від 20.02.2022 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Водночас, як зазначає представник позивача у тексті позовної заяви, сторони не змогли укласти договір купівлі-продажу квартири та завірити його нотаріально.

Зважаючи на той факт, що ОСОБА_4 ніколи не передавав право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 , чого вона не заперечує, вона ніколи не була власником такої нерухомості, що виключає витребування майна на її користь і свідчить про чітку відсутність предмету спору.

Враховуючи вищевикладене, представник другого відповідача вважає, що наявне злісне зловживання процесуальними правами, яке полягає у поданні представником позивача позову за відсутності предмета спору і у спорі, який має очевидно штучний характер.

Протокольною ухвалою суду від 30.08.2023 року відзив на позов прийнято судом, відмовлено представнику другого відповідача у задоволенні заяви про залишення позову без розгляду.

04.09.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній підтримав задоволення позовних вимог.

20.09.2023 року до суду від представника другого відповідача повторно надійшла заява про залишення позову без розгляду у зв`язку з наявністю фактів зловживання сторонами процесуальними правами, згідно якої останній повторно просив суд визнати подання позовної заяви ОСОБА_3 зловживанням процесуальними правами, залишити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та залишити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння у справі № 369/3578/23 без розгляду.

У даній заяві, крім раніше зазначених у попередній заяві про залишення позову без розгляду доводів, представник другого відповідача посилається на те, що 19 вересня 2023 року на адресу ГУР надійшов відзив ОСОБА_4 на позовну заяву ОСОБА_3 , текст якого змусив Відповідача 2 подати ще одну заяву щодо зловживання процесуальними правами, зважаючи на нові обставини, які випливають з такого відзиву.

У відзиві на позов ОСОБА_4 зазначив наступне: «… як з`ясувалося, зареєструвати право власності за Позивачем на спірну квартиру виявилося неможливим у зв`язку з тим, що дана квартира без мого відому вибула з моєї приватної власності на підставі наказу Головного управління розвідки № 87 ДСК виданий 26.10.2022 про примусове відчуження майна.».

Безпосередньо ОСОБА_4 ще 15.09.2022 року на підставі Акту приймання-передачі особисто і з власної волі передав квартиру до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Клаб».

ОСОБА_4 вирішив не передавати квартиру ОСОБА_3 і в строки і порядку, визначені Попередній договором, ухилився від укладення відповідного договору купівлі-продажу, і передав майно ТОВ «Софія Клаб», однак, після вилучення майна Відповідачем 2 від імені ТОВ «Софія Клаб», учасником якого він являється, визнає, що мали місце правовідносини купівлі-продажу між ним та ОСОБА_3 .

Якщо мали місце такі правовідносини, чому ж Відповідач 1 передав ту ж квартиру ТОВ «Софія Клаб», а не ОСОБА_3 .?

Така нелогічна поведінка пояснюється лише одним: ОСОБА_4 , як учасник ТОВ «Софія Клаб», намагається вилучити квартиру із списку майна, відчуженого Відповідачем 2 у Товариства, а ОСОБА_3 погодились посприяти йому в реалізації такої «схеми» через суду.

Таким чином, представником Позивача подано штучний позов, в якому свідомо ігноруються обставини справи, дії Відповідача 1, який є співучасником зловживання процесуальними правами. Натомість Відповідач 2 у своєму відзиві на позовну заяву визнав позов повністю з ціллю протизаконно надати право ОСОБА_3 витребувати таку квартиру. Жодних законних підстав визнавати право власності Позивача на спірну квартиру не існує, а сам ОСОБА_4 , який визнає у ОСОБА_3 наявність права власності на майно, міг просто укласти з нею договір, а не передавати майно третій особі.

Зважаючи на той факт, що ОСОБА_4 ніколи не передав право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 , вона ніколи не була власником такої нерухомості, що виключає витребування майна на її користь і свідчить про чітку відсутність предмету спору.

22.09.2023 року до суду від представника позивача надійшло заперечення до заяви про залишення позову без розгляду у зв`язку з наявністю фактів зловживання сторонами процесуальними правами, згідно якого останній заперечив проти задоволення поданої 20.09.2023 року заяви.

Заперечення мотивовані тим, що доводи заяви від 20.09.2023 року носять характер припущень та особистих міркувань.

Представник позивача вважає очевидними й доведеними належними й допустимими доказами намір Позивача відновити своє порушене право отримання права власності на квартиру як Сторони правочину з купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 за адресою: АДРЕСА_5 , щодо якої Позивачем та Відповідачем 1 як Сторонами правочину з купівлі-продажу від 06.03.2020 року у належній письмовій формі погоджено його істотні умови, однак щодо якої Відповідачем 1 не здійснено дій з нотаріального посвідчення укладеного договору.

Таке повністю спростовує припущення Відповідача 2 щодо зловживання Позивачем процесуальними правами у формі подання позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, а відтак обумовлює підстави для відмови у задоволенні поданої 20.09.2023 року Відповідачем 2 заяви.

25.09.2023 року від відповідача 1 надійшов відзив на позов, згідно якого останній визнав заявлені позовні вимоги та не заперечив проти ухвалення судом рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні 12.10.2023 року представник другого відповідача підтримав поданим ним 20.09.2023 року заяву про залишення позову без розгляду, представник позивача заперечив проти задоволення заяви.

Перший відповідач в судове засідання не з`явився із невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку встановленому законодавством.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи № 369/3578/23 предмет спору у даній справі стосується прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивач, 06 квітня 2020 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири, в якому сторони зобов`язалися укласти в строк до 20 лютого 2022 року договір купівлі-продажу квартири, в якому сторони зобов`язалися укласти в строк до 20 лютого 2022 року договір купівлі-продажу квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 .

Як вбачається з доданої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірна квартира вибула з власності ОСОБА_4 15.09.2023 року на підставі нотаріально посвідченого Акту приймання-передачі, згідно якого ОСОБА_4 особисто і з власної волі передав квартиру до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Клаб», одним із учасників якого він сам і являється.

Позов від імені ОСОБА_3 подано адвокатом Лукашенко Євгеном Олександровичем до ОСОБА_4 та до ГУР МО України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Водночас, цим же представником ( ОСОБА_5 ) вже від імені ТОВ «Софія Клаб», кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_4 , подано аналогічний позов у справі № 911/592/23 до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про витребування цього ж майна з чужого незаконного володіння.

Тобто, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від імені своєї юридичної особи претендують на одне і те ж майно, їх інтереси суперечать одне одному, у них один і той же представник адвокат Лукашенко Є.О.

Водночас, адресою для листування відповідача ОСОБА_4 вказано адресу: АДРЕСА_3 , тобто робоча адреса представника позивача.

Про штучність спору у справі № 369/3578/23 свідчить також наступне.

ОСОБА_3 просить суд витребувати майна з чужого незаконного володіння ГУР МО України, так як воно вибуло з її власності без належної правової підстави. При цьому, стверджує, що воно вибуло від неї безпосередньо до ГУР МО України.

Однак, як вбачається з доданої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірна квартира вибула з власності відповідача 1 ОСОБА_4 не на початку 2023 року, а 15.09.2022 року, і не на підставі якихось дій Відповідача 2, а виключно на підставі правочину, вчиненого самим ОСОБА_4 .

Так, 15.09.2023 року на підставі нотаріально посвідченого Акту приймання-передачі ОСОБА_4 особисто і з власної волі передав квартиру до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Клаб», одним із учасників якого є сам Відповідач 1.

Суд погоджується з доводами представника другого відповідача, що обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині витребування майна, ОСОБА_3 повинна була якимось чином обгрунтувати неправомірність саме факту передачі ОСОБА_4 майна в статутний капітал товариства. Позовна заява не містить жодного аргументу проти дій першого відповідача.

Натомість аргументи позовної заяви зводяться до нібито неправомірності дій другого відповідача ГУР МО України, які призвели до вибуття майна з власності позивача. В той час майно відчужувалося не у ОСОБА_3 , а у ТОВ «Софія Клаб».

Таким чином, представником позивача подано штучний позов, в якому свідомо ігноруються обставини справи, дії першого відповідача, який є співучасником зловживання процесуальними правами.

Відсутність предмету спору випливає із самого факту відсутності відносин купівлі-продажу, так як сторони не укладали жодного договору купівлі-продажу спірної квартири.

ОСОБА_3 просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири від 20.02.2022 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Водночас, як зазначає представник позивача у тексті позовної заяви, сторони не змогли укласти договір купівлі-продажу квартири та завірити його нотаріально.

Суд погоджується з доводами представника другого відповідача, що зважаючи на той факт, що ОСОБА_4 ніколи не передавав право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 , чого вона не заперечує, вона ніколи не була власником такої нерухомості, що виключає витребування майна на її користь і свідчить про чітку відсутність предмету спору.

Крім того, у своєму відзиві на позов ОСОБА_4 зазначив наступне: «… як з`ясувалося, зареєструвати право власності за Позивачем на спірну квартиру виявилося неможливим у зв`язку з тим, що дана квартира без мого відому вибула з моєї приватної власності на підставі наказу Головного управління розвідки № 87 ДСК виданий 26.10.2022 про примусове відчуження майна.».

Суд вважає, що вказані обставини свідчать про штучний характер поданого позову, а також про зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч. 2 ст. 44 ЦПК України).

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесусуд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятоїстатті 13 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідками щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 318/89/18.

Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи підстави та предмет даного спору, суд приходить до висновку, що заявлення таких позовних вимог є очевидно недобросовісною поведінкою позивача та визнається судом зловживанням позивачем своїми процесуальними правами, що відповідно до ст. 44 ЦПК України є підставою для залишення позову без розгляду.

Залишення заяви без розгляду не позбавляє особу права повторного звернення до суду за захистом своїх прав у загальному порядку (частина друга статті 257 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 44, 261, 268, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без розгляду у зв`язку зі зловживанням процесуальними правами.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Повна ухвала складена: 16.10.2023 року.

Суддя А.В. Янченко