Справа № 646/1498/23
№ провадження 2/646/1110/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.10.23 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

судді Янцовської Т.М.,

з участю секретаря Григоренко І.Б.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 646/1498/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову зазначила, що її бабуся ОСОБА_4 перебувала за кордоном на лікуванні, де і померла. В Україні вона постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори Тиндик І.В. 26.03.2010 р., за яким все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, заповіла позивачці. Спадкоємці першої черги, які можуть мати право на обов`язкову частку у спадщині відсутні. У встановлений законом шестимісячний строку позивач подала заяву про прийняття спадщини до Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру за вищезазначеною адресою в порядку спадкування за заповітом, оскільки у позивачки відсутній оригінал свідоцтва про право власності на квартиру.

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом про встановлення факту проживання її однією сім`єю з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з червня 2012 року по січень 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , визнання недійсним заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори 26.03.2010 р. за реєстровим номером 7-888, посилаючись на те, що тимчасово перебуваючи за кордоном на лікуванні, померла громадянка України ОСОБА_4 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 . До складу спадщини, що відкрилася після її смерті, входить квартира за зазначеною адресою. У встановлений законом шестимісячний строк позивачка подала заяву про прийняття спадщини нотаріусу. Нотаріус при прийнятті зави повідомила позивачку, що в матеріалах справи є заява про прийняття спадщини від онуки спадкодавця ОСОБА_2 , на ім`я якої посвідчено заповіт. Позивачка протягом значного часу проживала разом з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та доглядала за нею. Лише за декілька місяців до смерті онука ОСОБА_2 забрала бабусю до Німеччини на лікування, де остання і померла. Вважає, що заповіт на ім`я ОСОБА_2 спадкодавцем ОСОБА_4 не підписувався, оскільки остання запевнювала позивачку, що складе заповіт на її користь.

Ухвалою суду від 20.04.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.08.2023 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вимоги, викладені в позові, підтримав у повному обсязі і просив задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 заперечував, посилаючись на те, що позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю понад 5 років до часу відкриття спадщини.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, у відповідності до ст. 178 ЦПК України своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву не скористались. Від представника відповідачки надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, у задоволенні первісного позову просили відмовити, зустрічний задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 26.03.2010 р. складено і посвідчено заповіт державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі № 7-888, відповідно до якого ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось, заповіла позивачці ОСОБА_2 .

Заповіт від 26.03.2010 р. зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 1958882, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру.

Згідно свідоцтва про смерть № S4049/2021, виданого РАГС м. Лейпцига 03.06.2021 р., ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

З листа Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори від 22.10.2021 р. убачається, що 22.10.2021р. була одержана та зареєстрована у журналі реєстрації вхідних документів за №2356/01 -16 заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яка була зареєстрована у АДРЕСА_1 . Заяву було зареєстровано у книзі обліку і реєстрації спадкових справ №1917 та заведено спадкову справу №820/2021.

З реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 25.07.1996 р., виданого органом приватизації житлового фонду АТЗТ «ДОК-ЄАС».

З копії заяви ОСОБА_1 від 06.01.2023 р. вбачається, що представник ОСОБА_2 звернувся до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Постановою Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори від 10.01.2023 р. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме позивачці ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 26 березня 2010 року Першою харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №7-888, на квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на день смерті проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 не надано документів, що підтверджують право власності на квартиру.

З заявою до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори від 17.12.2021 р. про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_3 .

Постановою Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори від 17.12.2021 р. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме відповідачці ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в матеріалах спадкової справи є заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 26.03.2010 р., документів, які надають ОСОБА_3 право на отримання обов`язкової частки у спадщині не надано.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_2 , як єдиний спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину у порядку ст. 1269 ЦК України, звернувшись до Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від 22.10.2021 р., і ці обставини виключають можливість спадкоємства за законом іншими особами. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно позивачка позбавлена можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» п. 23, роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно (п.4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами).

З матеріалів справи убачається, що позивачка вчинила дії щодо прийняття спадщини, подавши заяви у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , а тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню, оскільки через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, вона позбавлена можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку.

Відповідно до роз`яснень Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи немайнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заявник зазначає, що встановлення такого факту йому необхідно для отримання спадщини.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1264 ЦК України передбачає, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з частинам 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 Цивільного кодексу України.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), визнання недійсним заповіту з мотивів більш широкого трактування вимог до форми і порядку його посвідчення, які визначені у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання заповіту недійсним, позивачка ОСОБА_3 не надала належних і допустимих доказів в обґрунтування позову.

Посилання позивачки на те, що вона проживала у період з червня 2012 року по січень 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 з померлою ОСОБА_4 , спростовується копією її паспорту про реєстрацію за адресою АДРЕСА_2 з 04.12.2002 р.

Само по собі посилання позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 на те, що вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, не свідчить про наявність факту сумісного проживання зі спадкодавицею.

Крім того, позивачка за зустрічним позовом не надала жодних належних доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало його волі,

В зв`язку з наведеним, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки за зустрічним позовом, оскільки нею не доведено обставин, на які вона посилалась в обґрунтування позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 120 ЗК України, ст. ст. 321, 356, 357, 377 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позовні ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3000 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_2 , проживає АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

відповідач - ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Молодчий Ігор Олександрович, 61001, м. Харків, вул. Державінська, 38.

Суддя: Т.М. Янцовська