П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 року м. Київ

Справа №756/12028/20

Провадження № 22-ц/824/6452/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 11 жовтня 2023 року

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

секретаря Мандрики О.П.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Наталії Миколаївни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання договорів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання договорів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом усього майна після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , який за життя будучи власником квартири АДРЕСА_1 в силу свого стану здоров`я вважаючи, що укладає договір довічного утримання уклав 10 травня 2005 року

з колишньою дружиною ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , договір дарування цієї квартири, а ОСОБА_4 за життя 19 березня 2012 року відчужила цю квартиру за договором дарування своєму сину ОСОБА_2 .

Позивачка вказувала, що за життя ОСОБА_3 оспорював у судовому порядку договори дарування квартири АДРЕСА_1 від 10 травня

2005 року та від 19 березня 2012 року з підстав того, що помилявся щодо природи цього правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладення ним цього договору

з дружиною, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як вважав, що укладає договір довічного утримання. Після укладення спірного правочину ОСОБА_3 продовжував проживати у квартирі, сплачував за житлово-комунальні послуги й одержував за місцем свого проживання пенсію.

ОСОБА_1 просила визнати вказані договори дарування квартири недійсними та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на спірну квартиру.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання договорів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року витребувано з матеріалів справи № 756/8312/17-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними оригінал висновку експерта Київського міського клінічного бюро «Судово-медичної експертизи»

№ 11-208/ц.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання договорів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 станом на день укладення спірного договору дарування квартири, а саме 10 травня 2005 року самостійно не міг прочитати його текст, сам договір дарування не містить відмітки нотаріуса про те, що його текст зачитаний ОСОБА_3 , суд вважав доведеним ту обставину, що ОСОБА_3 міг помилятися щодо природи правочину, однак суд дійшов висновку про недоведеність доводів позову ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 укладаючи спірний договір

з дружиною ОСОБА_4 з якою прожив у шлюбі до її смерті, мав на меті укладення з нею саме договору довічного утримання, оскільки відповідно до вимог закону подружжя і так має піклуватись один про одного, в тому числі матеріально, а доказів того, що дружина ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , брала на себе даткові зобов`язання, позивачкою суду не надано.

Суд також зазначив, що оскільки право на звернення до суду ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_3 є похідним, то звернення нею до суду із самостійним позовом у вересні 2020 року після залишення позову ОСОБА_3 з тими самими вимогами

і з тих саме підстав без розгляду свідчить про пропуск строку позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України. Проте, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності з огляду на не доведення ОСОБА_1 того, що ОСОБА_3 укладаючи спірний договір дарування з дружиною помилявся щодо правової природи цього договору та вважав, що укладає з нею саме договір довічного утримання.

13 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ткаченко Н. М. подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в даному випадку має місце помилка щодо природи правочину яка існувала саме на час його вчинення та має істотне значення для сторін. Суд не взяв до уваги проведену судово-медичну експертизу, якою було встановлено, що особа не могла прочитати текст договору на час вчинення правочину та

в самому правочині не вчинено упереджувальний напис нотаріуса про те, що текст прочитано особі в голос та наслідки роз?яснено. На час вчинення правочину, ОСОБА_3 мав катаракту обох очей.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 17 лютого 2023 року апеляційною скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року витребувано

з Оболонського районного суд ум. Києва матеріали справи № 756/12028/20.

02 травня 2023 року матеріали справи № 756/12028/20 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ткаченко Н. М., залишено без руху та надано заявнику строк десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме заявнику необхідно сплатити судовий збір та подати заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

19 травня 2023 року на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 05 травня 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Ткаченко Н. М. надано докази сплати судового збору у розмірі, встановленому судом та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Київського апеляційного суд увід 23 травня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Н. М. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Н. М. на рішення Оболонського районного суду м. Києва від

05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання договорів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 червня 2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

29 червня 2023 року представник ОСОБА_2 - Ємець М. В. подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Н. М. залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суд ум. Києва від 05 жовтня 2022 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а викладені в апеляційній скарзі доводи є невідповідними та штучно видуманими.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ткаченко Н.М. підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ємець М.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що 04 січня 1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 жовтня

1993 року відділом Фонду комунального майна Мінського району, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка набута ним у порядку приватизації згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

10 травня 2005 року ОСОБА_3 укладено з ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Левченко Є.В. та внесено до реєстру за номером 4-1761. З відмітки нотаріуса на цьому договорі дарування вбачається, що його підписано сторонами у присутності нотаріуса, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 квартир, що відчужується, перевірено.

19 березня 2012 року ОСОБА_4 подарувала квартиру

АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за договором дарування, що посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Пічівською Н.В. та внесено запис до реєстру за номером 5-802.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до довідки ЖЕК 503 за Формою-3 від 05 серпня 2015 року у квартирі

АДРЕСА_1 зареєстрований з 22 лютого 1983 року

ОСОБА_3

13 листопада 2015 року ОСОБА_3 особисто звернувся до Оболонського районного суду міста Києва із позовною заявою про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті

ОСОБА_4 в якій зазначав, що з листа Двадцять першої київської нотаріальної контори від 03 листопада 2015 року дізнався про набуття ОСОБА_4 з 2005 року права власності на указану квартиру за договором дарування.

Так, з довідки Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори від

03 листопада 2015 року виданої ОСОБА_3 вбачається, що 10 травня 2005 року був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за реєстровим номером 4-1761 відповідно до якого відчужувачем є ОСОБА_3 ,

а набувачем ОСОБА_4 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування залишено без розгляду на підставі заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 .

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду

м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, Панічевська Н.В., Двадцять перша київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування квартири

АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори 10 травня 2005 року за реєстровим номером

4-1761, та договору дарування цієї квартири, посвідченого 19 березня 2012 року державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори - недійсними,

а також визнання за ним права власності на указану квартиру.

Як вбачається із висновку експерта від 30 листопада 2018 року № 11-201/ц, розмір шрифту текстового документу, представленої на експертизу копії «Договору дарування квартири», при гостроті зору, яку мав ОСОБА_3 , а саме ліве око (ОS=0,01), праве око (ОD=0,05), був для нього не читабельним, тобто ОСОБА_3 не міг самостійно прочитати текст документа - «Договору дарування квартири», при його підписанні

10 травня 2005 року.

Відповідно до заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 18 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляхар О.М. та зареєстрованого у реєстрі за номером 11183, ОСОБА_3 все належну йому майно, де

б воно не знаходилися і з чого б воно не складалося і все те, що буде йому належати на день його смерті, в тому числі майнові права та обов`язки, заповів ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер.

За інформацією зі спадкового реєстру, 04 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляхар О.М. заведено спадкову справу щодо спадкового майна спадкодавця ОСОБА_3 .

Зі змісту довідки цього приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округ вбачається, що єдиною спадкоємицею ОСОБА_3 є ОСОБА_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, Панічевська Н.В., Двадцять перша київська державна нотаріальна контора, про визнання договорів дарування квартири недійсними та визнання права власності - залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частиною першою статті 257 ЦПК України.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки

у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику

з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті

є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина друга статті 717 ЦК України).

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі

№ 6-93цс16 зазначено, що: «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність

у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність

у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце,

а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання,

а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з

відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки -неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів

і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді

й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункти 10 договору дарування земельної ділянки, пункт 18 договору дарування житлового будинку). Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів

і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Крім того, позивачем не доводилося і судами не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику

у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача».

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня

2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22). У вказаній постанові Верховний Суд, передаючи справу на новий апеляційний розгляд, зазначив: «апеляційний суд не врахував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров?я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки; апеляційний суд не звернув уваги, що суд першої інстанції не встановив обставин які б свідчили про помилку щодо природи оспорюваного договору дарування».

З матеріалів справи відомо, що згідно висновку експерта від 30 листопада

2018 року № 11-201/ц, розмір шрифту текстового документу, представленої на експертизу копії «Договору дарування квартири», при гостроті зору, яку мав ОСОБА_3 , а саме ліве око (ОS=0,01), праве око (ОD=0,05), був для нього не читабельним, тобто ОСОБА_3 не міг самостійно прочитати текст документа - «Договору дарування квартири», при його підписанні 10 травня 2005 року.

Зміст спірних правочинів свідчить про те, що ОСОБА_3 (дарувальник) подарував ОСОБА_4 (обдаровувана) квартиру

АДРЕСА_1 .

Сторони спірних правочинів, на час їх укладення перебували у зареєстрованому шлюбі. Були чоловіком та дружиною, тобто були сім?єю.

Разом з цим, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини другої статті 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки.

За змістом статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі досліджених доказів установлено, що ОСОБА_3 станом на день укладення спірного договору дарування квартири, а саме 10 травня 2005 року самостійно не міг прочитати його текст, сам договір дарування не містить відмітки нотаріуса про те, що його текст зачитаний ОСОБА_3 , суд вважає доведеним ту обставину, що ОСОБА_3 міг помилятися щодо природи правочину. Разом з тим, враховуючи вищенаведену практику Верховного Суду, а саме те, що «лише з?ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним» Київський апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність аргументів позову ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 укладаючи спірний договір з дружиною ОСОБА_4 з якою прожив у шлюбі до її смерті, мав на меті укладення з нею саме договору довічного утримання, оскільки відповідно до вимог закону подружжя і так має піклуватись один про одного, в тому числі матеріально, а доказів того, що дружина ОСОБА_3 брала на себе додаткові зобов`язання позивачкою суду не надано. Тобто, підстав недійсності правочину, які повинні існувати саме на момент його укладення, Київським апеляційним судом не встановлено, а усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

З урахуванням викладеного, Київський апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, а відтак погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було враховано (взято до уваги) судово-медичну експертизу є безпідставними, оскільки вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав доведеною обставину про те, що на день укладення спірного договору дарування квартири, а саме 10 травня 2005 року, ОСОБА_3 самостійно не міг прочитати його текст, в основу чого і було покладено висновок експерта від 30 листопада 2018 року № 11-201/ц. Проте, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог саме з підстав недоведеності позивачкою наявності помилки саме під час укладення спірного правочину, оскільки лише з?ясування такої обставини, як стан здоров?я само по собі - без доведення наявності такої вади волі

у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не може бути самодостатньою підставою для визнання такого договору дарування недійсним.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Н. М. без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року - без змін, оскільки підстав для його скасування немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Н. М. без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05жовтня 2022 року - без змін, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Наталії Миколаївни залишити без задоволення

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна