Справа № 192/752/23
Провадження № 2/192/399/23
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2023 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Стрельникова О. О.

за участю: секретаря судового засідання Савчукової В. В.,

представника позивача адвоката Ремез К. І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представників відповідача адвоката Моськіної С. М., Войтенка О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що позивач є власником транспортного засобу марки «Volkswagen Transporter» 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, він: НОМЕР_2 .

СВ ВП №5 Дніпровського РУП ГУНП Дніпропетровської області здійснює розслідування у кримінальному провадженні №0000168 відомості про яке 12 лютого 2021 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_2 , про те, що невстановлені особи, у період часу з 13 січня 2020 року по 28 січня 2020 року, знаходячись у невстановленому місці, діючи за попередньою змовою групою осіб підробили офіційний документ, який в подальшому використали для перереєстрації права власності на транспортний засіб.

В ході досудового розслідування отримано тимчасовий доступ до речей і документів, що перебували у володінні територіального сервісного центру МВС №1249, а саме до оригіналів всіх документів, які стали підставою для поставлення на реєстраційний облік автомобіля.

Також відповідно до листа Головного сервісного центру МВС ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, транспортний засіб «Volkswagen Transporter» 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, він: НОМЕР_2 після 03 жовтня 2015 року (власник) ОСОБА_2 ) перереєстрований на нового власника 21 січня 2020 року (власник ОСОБА_3 новий номерний знак НОМЕР_3 ), 16 березня 2021 року (власник ОСОБА_1 новий номерний знак НОМЕР_4 ) та 31 березня 2021 року (перереєстрація при переобладнанні без зміни номерних агрегатів).

Факт підробки підпису ОСОБА_2 на договорі комісії та акті технічного стану підтверджується висновками експертів від 02 червня 2022 року №СЕ-19/104-22/13664-ПЧ, від 10 червня 2022 року №СЕ-19/104-22/14881-ПЧ.

Враховуючи той факт, що продаж вказаного транспортного засобу відбувся без відома та без участі потерпілого ОСОБА_2 , вважає, що їх перереєстрація є незаконною, шляхом підробки підпису останнього.

Позивачу стало достеменно відомо про факт підробки його підпису на документах, на підставі яких належний йому транспортний засіб вибув з власності, лише у червні 2022 року.

Тому просив витребувати на його користь у відповідача транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter» 2006 року випуску, синього кольору, він: НОМЕР_2 .

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов з підстав викладених в позовній заяві, також позивач зазначив, що в 2019 році він вирішив продати за 12 - 13 тисяч доларів свій автомобіль, для чого звернувся до свого знайомого ОСОБА_4 . Після усної домовленості він передав ОСОБА_5 автомобіль і чекав на дзвінок від нього про необхідність зустрітись для оформлення угоди продажу. Але в січні 2020 року він дізнався, що автомобіль був проданий, при цьому він жодних документів не підписував. Вважають, що автомобіль вибув з володіння позивача проти його волі і тому необхідно витребувати у відповідача автомобіль.

Відповідач та його представники в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували зазначили, що 16 березня 2021 року відповідач придбав спірний автомобіль у ОСОБА_3 за 7500 доларів США. Правочин був офіційно оформлений через сервісний центр, при цьому перед укладанням договору купівлі-продажу було здійснено перевірку на наявність заборон, щодо відчуження транспортного засобу. Об`яву про продаж автомобілю відповідач знайшов в мережі Інтернет на одному із спеціалізованих сайтів, при цьому до першого огляду автомобілю вдома у ОСОБА_3 , відповідач не був знайомий з ОСОБА_3 . Кошти передав за автомобіль там же в сервісному центрі і після цього здійснив перереєстрацію автомобіля на себе. Також зазначили, що оскільки кількість місць в автомобілі не відповідала кількості місць зазначених у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, тому 31 березня 2021 року відповідач здійснив перереєстрацію транспортного засобу. Також зазначили, що на даний час транспортний засіб арештований і у відповідача вилучений слідчим в рамках кримінального провадження, де заявником є позивач.

Суд заслухавши сторони, свідка, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_2 (а. с. 15).

Відповідно до історії реєстраційних дій з транспортним засобом «Volkswagen Transporter» номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , зазначеної у відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 20 травня 2021 року № 31/4-1506, позивач ОСОБА_2 був власником вказаного транспортного засобу з 03 жовтня 2015 року по 21 січня 2020 року (а. с. 17-19).

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №7849/20/000255 від 21 січня 2020 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАВТОТРЕЙД-ГРУПП», яке діє на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договору комісії №7849/20/000255 від 21 січня 2020 року та ОСОБА_3 здійснено продаж автомобіля «Volkswagen Transporter», 2006 року випуску, синього кольору, номер кузова НОМЕР_2 (а. с. 8).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року по кримінальному провадженні №0000168 від 12 лютого 2021 року, за ознаками складу кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України накладено арешт із забороною користування, розпорядження та відчуження на транспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2006 року випуску, синього кольору, він: НОМЕР_2 з державним реєстраційним номером НОМЕР_4 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 з метою забезпечення збереження речових доказів (а. с. 166-171).

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/104-22/14881-ПЧ від 10 червня 2022 року, яка проведена в кримінальному проваджені №0000168, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 лютого 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, підпис від імені ОСОБА_2 , у графі «Комітент/Підпис» на другій сторінці з правої сторони договору комісії №7849//20/000255 від 21 січня 2020 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 у графі « ОСОБА_2 /Підпис» у нижньому правому куті акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №7849/20/000255 від 21 січня 2020 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (а. с. 34-38).

Згідно договору №3112/21/0362 від 16 березня 2021 року, укладеного між ТОВ «СТВ АВТО» та ОСОБА_1 , відповідач став власником транспортного засобу «Volkswagen Transporter», 2006 року випуску, інші дані в договорі вилучені з підстав ст. 21 Закону України «Про інформацію» (а. с. 163-165).

Таким чином, суд оцінюючі вказані докази, зазначає, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач є власником спірного транспортного засобу і набуття права власності відповідачем на спірний транспортний засіб відбувся на належних правових підставах.

При цьому укладання обставини договору купівлі-продажу транспортного засобу підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 , який під час його допиту вказав на обставини укладання договору купівлі-продажу, а саме передачу коштів, місце укладення договору, обставини зустрічі з продавцем та огляд транспортного засобу до купівлі.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Як вбачається з правових підстав позову, позивач вважає, що спірне майно, а саме транспортний засіб «Volkswagen Transporter» номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 вибув з його володіння не з його волі, оскільки він не підписував договір комісії.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК Українипередбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

На підтвердження обставин вибуття майна поза його волею, позивач посилається на висновок експерта в кримінальному провадженні.

Разом з тим в судовому засіданні достовірно встановлено, що експерт в своєму висновку вказує на те, що позивачем не підписано договір комісії №7849//20/000255 від 21 січня 2020 року.

Даний договір комісії, як доказ, суду не надано, тому суд позбавлений можливості дослідити зміст вказаного договору комісії, хто є сторонами вказаного договору, його умови, чи здійснювалось укладання вказаного договору представниками сторін та інші істотні обставини.

Суд погоджується з доводами позивача, що спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу №7849/20/000255 від 21 січня 2020 року вибув з володіння позивача, і що даний договір містить посилання, на те що ТОВ «УКРАВТОТРЕЙД-ГРУПП» діє на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії №7849/20/000255 від 21 січня 2020 року, але враховуючи, що вказаний договір суду не наданий, тому суд позбавлений можливості прийти до висновку, що він є не укладеним з підстав його не підписання позивачем, оскільки договір може бути укладений і підписаний представником позивача або містити інші підписи позивача, які не були об`єктом дослідження експерта.

За таких підстав, суд вважає, що позивач не довів ту обставину, що спірне майно вибуло з його володіння не з його волі і тому існують підстави для витребування майна у відповідача, який є добросовісним набувачем.

Крім того, суд зауважує, що під час судового розгляду відповідач повідомив суду, що на даний час майно, а саме спірний транспортний засіб, арештовано слідчим суддею і в нього вилучено слідчим в рамках кримінального провадження, що також підтвердив представник позивача, при цьому враховуючи позовні вимоги заявлені позивачем, а саме витребування майна у відповідача, позивач жодним чином не обґрунтував суду, яким чином майно може бути витребувано у особи, якщо воно арештовано і дана особа ним не володіє.

Таким чином, суд вважає, що позов є безпідставним і тому в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, слід покласти на позивача.

При цьому суд зауважує, що оскільки позивач визначив під час звернення до суду зпозовм ціну позову 100000 грн. 00 коп., а під час судового розгляду судом встановлено, що відповідач придбав спірний транспортний засіб за 7500 доларів США, тобто ціна позову, у відповідність до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, а саме вартість спірного транспортного засобу на день звернення до суду з позовом складала 274275 грн. 00 коп., тому судовий збір, який підлягав сплаті позивачем при зверненні до суду з позовом з врахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 4 та ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», складає 2194 грн. 20 коп.

Позивачем сплачено при зверненні до суду з позовом судовий збір в розмірі 858 грн. 88 коп., тому недоплачена сума судового збору складає 1335 грн. 32 коп. і дану суму, з врахуванням положень ч. 2 ст. 176 ЦПК України, слід стягнути з позивача на користь держави (а. с. 43, 189).

На підставі викладеного, ст.ст. 202, 205, 207, 387, 388 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_2 , який мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 до ОСОБА_1 , який мешкає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Судові витрати по справі покласти на ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1335 (одну тисячу триста тридцять п`ять) грн. 32 (тридцять дві) коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2023 року.

Головуючий: суддя Стрельников О. О.