Постанова

Іменем України

11 жовтня 2023 року

місто Київ

справа № 753/13820/16-ц

провадження № 61-4858св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»

(далі - ТОВ «Порше Мобіліті», товариство) у липні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просило:

- на погашення заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2012 року № 50003551 у розмірі 428 184, 04 грн, що складається з: основної заборгованості за кредитом - 277 622, 84 грн, основної заборгованості за додатковим кредитом - 81 448, 29 грн, штрафу - 64 960, 77 грн, пені - 1 282, 88 грн, 3 % річних - 509, 91 грн, інфляційних втрат - 2 319, 35 грн, звернути стягнення на предмет застави, автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «Touareg», 2012 року випуску, об`єм двигуна 2 967, 00 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 ;

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 14 березня 2012 року ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 50003551, а 14 березня 2013 року - додаткову угоду № 1 до нього, згідно з умовами яких ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 317 790, 00 грн, що еквівалентно 39 000, 00 дол. США, та 126 219, 14 грн, що еквівалентно 15 523, 20 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9, 90 % на рік (змінна ставка) та з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 березня 2017 року.

Цільове призначення кредитних коштів - придбання автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «Touareg», 2012 року випуску, об`єм двигуна 2 967, 00 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, та оплата страхових платежів.

Відповідач ОСОБА_2 є поручителем щодо виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором поруки від 19 березня 2012 року, укладеним з ТОВ «Порше Мобіліті».

На забезпечення виконання умов кредитного договору 19 березня 2012 року ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 також уклали договір застави № 50003551, за умовами якого ОСОБА_1 надала у заставу товариству згаданий автомобіль.

У подальшому, у зв`язку із систематичним невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо сплати щомісячних платежів, ТОВ «Порше Мобіліті» надіслало на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором. У вимозі зазначило, що у разі відмови у поверненні заборгованості протягом 30-ти календарних днів з дати одержання цієї вимоги відбудеться примусове стягнення, у тому числі за рахунок предмета застави.

Позивач зазначив, що вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» про дострокове повернення суми кредиту та заборгованості за платежами ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку з чим станом на 23 червня 2016 року існує заборгованість у розмірі 428 184, 04 грн.

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_1 , не погоджуючись із позовом ТОВ «Порше Мобіліті», у грудні 2016 року звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила:

- визнати зобов`язання за кредитним договором від 14 березня 2012 року № 50003551 та додатковою угодою № 1 до цього договору такими, що виконані належно та припинені;

- визнати припиненою заставу автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «Touareg», 2012 року випуску, об`єм двигуна 2 967, 00 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 ;

- повернути суми переплати за кредитним договором від 14 березня 2012 року № 50003551.

Зустрічний позов відповідачка ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 04 лютого 2015 року вона добровільно повністю сплатила усю заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2012 року № 50003551 та додатковою угодою № 1 до нього, застосувавши обмінний курс гривні до долара США за готівковими операціями у розмірі 16, 86 грн/1, 00 дол. США (згідно з відомостями, зазначеними на сайті Публічного акціонерного товариства «Корпоративний та інвестиційний банк Креді Агріколь» https://credit-agricole.ua/ станом на 03 лютого 2015 року).

Зазначила, що за обома кредитами сплатила 341 411, 00 грн, тоді як сума її заборгованості перед товариством становила 338 398, 55 грн.

У зв`язку з достроковим повним виконанням умов договору зобов`язання за кредитним договором, додатковою угодою до нього та договором застави ОСОБА_1 вважала, що зобов`язання перед товариством є такими, що належно виконані та є припиненими, а сума передплати у розмірі 3 012, 45 грн підлягає поверненню разом із 3 % річними на її користь відповідно

до статей 1212, 1214 ЦК України.

Стислий виклад змісту рішення суду першої інстанції

Рішенням від 17 грудня 2019 року Дарницький районний суд міста Києва частково задовольнив позов ТОВ «Порше Мобіліті».

Суд на погашення заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі 428 184, 04 грн за кредитним договором від 14 березня 2012 року № 50003551, укладеним між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 , а також на підставі договору застави транспортного засобу від 19 березня 2012 року № 50003551, укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 , звернув стягнення на предмет застави, автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «Touareg», 2012 року випуску, об`єм двигуна 2 967, 00 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , заставною вартістю 529 650, 00 грн, шляхом застосування процедури продажу на публічних торгах згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за ціною, яка буде визначена під час прилюдних торгів на підставі оцінки предмету застави, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, але не нижчій за звичайні ціни на цей вид майна та на умовах, визначених договором застави транспортного засобу від 19 березня 2012 року № 50003551.

Здійснив розподіл судових витрат.

Суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Частково задовольняючи позов ТОВ «Порше Мобіліті», суд першої інстанції виснував, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 23 червня 2016 року у неї виникла заборгованість у розмірі 428 184, 04 грн.

Суд першої інстанції зробив висновок, що позивач вправі вимагати погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави відповідно до умов договору застави та на підставі статей 572, 590 ЦК України, статей 17, 19, 20 Закону України «Про заставу» і погодився із способом звернення стягнення на предмет застави, що запропонований позивачем, оскільки він узгоджується з приписами статті 592 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що усупереч порядку дострокового погашення кредиту, що передбачений пунктом 3.1 кредитного договору, ОСОБА_1 не отримала рахунку від ТОВ «Порше Мобіліті» на сплату заборгованості згідно з чинним на час сплати курсом валют, а здійснений 04 лютого 2015 року ОСОБА_1 платіж був зарахований як авансовий платіж на часткову оплату боргу.

Стислий виклад змісту постанов суду апеляційної інстанції та постанови Верховного Суду

Постановою від 22 вересня 2020 року Київський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Суд скасував рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року в частині задоволення позову ТОВ «Порше Мобіліті» та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Постановою від 26 січня 2022 року Верховний Суд частково задовольнив касаційні скарги ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 .

Верховний Суд скасував постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року, а справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд зазначив, що за встановлених обставин справи апеляційний суд дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні обох позовів, спір по суті не вирішив, право сторін спору на судовий захист, гарантоване статтями 55, 124 Конституції України, не забезпечив.

Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду справи апеляційному суду потрібно:

- перевірити доводи ТОВ «Порше Мобіліті» про порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору та додаткової угоди до нього, а також з`ясувати, чи є у ОСОБА_1 кредитна заборгованість перед товариством;

- перевірити дотримання ТОВ «Порше Мобіліті» умов щодо застосування у травні 2016 року процедури дострокового погашення заборгованості та порядок здійснення взаєморозрахунків між сторонами відповідно до курсу, який встановлений умовами договору для здійснення щомісячних платежів;

- надати правову оцінку діям ОСОБА_1 щодо дотримання порядку дострокового погашення кредитної заборгованості і фактичної сплати нею грошових коштів у еквіваленті 20 083, 00 дол. США.

Постановою від 15 лютого 2023 року Київський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасував рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року, ухвалив нове рішення, яким залишив без задоволення позов ТОВ «Порше Мобіліті» та зустрічний позов ОСОБА_1 .

Суд закрив провадження у справі в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовів, апеляційний суд, дослідивши умови кредитного договору, встановив, що кредитний договір та додаткова угода до нього не містять умов про те, який саме обмінний курс ПАТ «Креді Агріколь Банк» (за безготівковими чи готівковими операціями) застосовується ТОВ «Порше Мобіліті» при пред`явленні позичальнику рахунку-фактури.

Дослідивши порядок розрахунку розміру щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів за користування кредитом, які здійснювалися ТОВ «Порше Мобіліті» під час складення та пред`явлення рахунків-фактур для позичальника ОСОБА_1 , починаючи з квітня 2012 року до січня 2015 року, апеляційний суд встановив, що під час розрахунків використовувався курс гривні до долара США, встановлений ПАТ КБ «Креді Агріколь» для здійснення розрахунків за безготівковими операціями.

Суд апеляційної інстанції з`ясував, що дії позичальника ОСОБА_1 (факт усного звернення за отриманням рахунку на дострокове погашення кредиту) та зустрічні дії кредитора ТОВ «Порше Мобіліті» (пред`явлення рахунку від 03 лютого 2015 року на дострокове погашення кредиту за усним зверненням позичальника) свідчать про погодження сторонами договору зменшення строку, передбаченого пунктом 3.1. Загальних умов кредитування, на звернення за рахунком-фактурою. ТОВ «Порше Мобіліті» виставило ОСОБА_1 рахунок-фактуру на загальну суму 409 692, 79 грн, яка складалася із залишку суми кредиту 396 498, 07 грн та залишку додаткового кредиту 13 194, 72 грн, що становило на дату пред`явлення рахунку-фактури еквівалент 20 082, 98 дол. США відповідно до курсу валют, встановленого для карткових операцій у розмірі 20, 40 грн за 1, 00 дол. США.

Суд врахував, що протягом трьох років позичальник ОСОБА_1 сплачувала отримані рахунки-фактури, в яких розмір щомісячного платежу був розрахований ТОВ «Порше Мобіліті» з використанням курсу гривні до долара США, встановленого ПАТ КБ «Креді Агріколь» для здійснення розрахунків за безготівковими операціями, що свідчить про обізнаність позичальника щодо розміру таких платежів та застосованого відповідного обмінного курсу валют.

Після отримання рахунку-фактури на дострокове повернення кредиту жодних претензій, зауважень чи заперечень зі сторони ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» щодо загальної суми, яка підлягає сплаті відповідно до умов кредитного договору для повного виконання взятих на себе зобов`язань, не надходило.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що рахунки-фактури не направлялися позичальнику, оскільки своєчасна їх оплата позичальником протягом трьох років свідчить про достатній рівень комунікації позичальника з кредитором, який надавав можливість їх сплачувати. Також заявник не надав доказів звернення до товариства за відповідним рахунком-фактурою у разі, якщо позичальник не отримала такого рахунку для сплати чергового платежу, як це передбачено у підпункті 1.4.3 розділу 1 Загальних умов кредитування.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд виснував, що ТОВ «Порше Мобіліті», пред`являючи позичальнику ОСОБА_1 рахунок-фактуру на загальну суму 409 692, 79 грн, що становила еквівалент 20 082, 98 дол. США відповідно до курсу валют, встановленого для безготівкових операцій, діяло відповідно до своєї попередньої поведінки, що підтверджується рахунками-фактурами за період квітень 2012 року-січень 2015 року. А з урахуванням того, що позичальник ОСОБА_1 протягом трьох років такі рахунки-фактури оплачувала, апеляційний суд вважав, що поведінка позичальника ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості у розмірі 20 082, 98 дол. США із застосуванням обмінного курсу валют для готівкових операцій - суперечить її попередній поведінці та чесній діловій практиці, а ТОВ «Порше Мобіліті» мало підстави очікувати сплату заборгованості у розмірі 20 082, 98 дол. США із застосуванням обмінного курсу валют для безготівкових операцій.

Підсумовуючи, апеляційний суд дійшов висновку, що позичальник ОСОБА_1 не дотрималася порядку дострокового погашення кредитної заборгованості, сплата нею грошових коштів у розмірі 341 411, 00 грн, що еквівалентно 20 082, 98 дол. США із застосуванням обмінного курсу валют для готівкових операцій, не свідчить про повне виконання нею своїх зобов`язань за кредитним договором та додатковою угодою до нього, адже станом на 04 лютого 2015 року залишок не повернутого позичальником ОСОБА_1 достроково кредиту становив 68 281, 79 грн (409 692, 79 грн - 341 411, 00 грн).

ТОВ «Порше Мобіліті» усупереч умовами пункту 3.1 Загальних умов кредитування, надавши позичальнику ОСОБА_1 рахунок-фактуру для дострокового повернення кредиту за її зверненням, помилково вважало платіж у розмірі 341 411, 00 грн авансовим платежем та не зменшило на цю суму тіло кредиту, отже помилково зараховувало у сплату суми, яка відшкодовує частину платежів, що підлягають сплаті позичальником на повернення кредиту у строки, передбачені графіком погашення кредиту.

Внаслідок наведеного, розрахунок заборгованості, зазначений у ТОВ «Порше Мобіліті» при зверненні до суду з позовом у липні 2016 року, не відповідає умовам кредитного договору та здійсненним розрахункам між сторонами, розмір заборгованості за сумою кредиту (359 111, 13 грн) не відповідає дійсному розміру заборгованості за сумою кредиту (68 281, 79 грн).

Оскільки сторонами питання повернення сума кредиту у розмірі 68 281, 79 грн після 04 лютого 2015 року не врегульовано шляхом укладання додаткових угод чи нового графіку повернення кредиту у розмірі 68 281, 79 грн, апеляційний суд зазначив, що у зв`язку з цим позбавлений можливості здійснити власний розрахунок заборгованості в частині штрафів та пені, тому немає підстав вважати, що після 04 лютого 2015 року у зв`язку із систематичним невиконанням ОСОБА_1 умов договору щодо сплати щомісячних платежів, заборгованість позичальника перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором складають такі суми: штраф - 64 960, 77 грн; пеня - 1 282, 88 грн; 3 % річних - 509, 91 грн; інфляційні втрати - 2 319, 35 грн.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд дійшов висновку, що позов про звернення стягнення на предмет застави шляхом застосування процедури продажу задоволенню не підлягає.

Встановивши такі обставини, апеляційний суд також виснував, що немає правових підстав для застосування до спірних правовідносин статей 526, 531, 599, 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому зустрічний позов про визнання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором та за додатковою угодою до нього такими, що належно виконані, та такими, що припинені належним виконанням 04 лютого 2015 року, - задоволенню не підлягає.

У зв`язку відмовою у задоволенні зустрічного позову про визнання припиненням основного зобов`язання ОСОБА_1 апеляційний суд також наголосив на тому, що не існує підстав й для задоволення позову про визнання припиненою застави як похідної від основного зобов`язання.

Щодо позовних вимог про стягнення з ТОВ «Порше Мобіліті» безпідставно набутих грошових коштів, то апеляційний суд встановив наявність підстав для закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання дій відповідача такими, що суперечать умовам кредитного договору та чинному законодавству, про зобов`язання відповідача видати довідку про повне погашення заборгованості за кредитним договором, довідку на припинення договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 13 березня 2014 року № 28-0199-РМ2-13-00158, про зобов`язати відповідача повернути переплату за кредитним договором.

Рішенням від 15 жовтня 2015 року у справі № 753/8006/15-ц Дніпровський районний суд міста Києва у задоволенні позову відмовив, а ухвалою від 26 квітня 2016 року Київський апеляційний суд у цій справі прийняв відмову від позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання дій такими, що суперечать умовам кредитного договору та чинному законодавству, зобов`язання вчинити дії. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року у справі № 753/8006/15-ц скасував, а провадження у справі закрив.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ТОВ «Порше Мобіліті»

ТОВ «Порше Мобіліті» 04 квітня 2023 року з використанням засобів поштового зв`язку направило до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ТОВ «Порше Мобіліті»

Заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження цього судового рішення визначив те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15-ц (провадження № 61-32621св18), від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження № 61-47244св18), від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц

(провадження № 61-27369св18), від 24 жовтня 2019 року у справі № 357/2127/18

(провадження № 61-10574св19), від 05 серпня 2020 року у справі № 367/768/17 (61-7071св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17 (провадження № 61-20313св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 712/4821/16 (провадження № 61-16421св20), відповідно до яких якщо суди встановили та підтверджено наявними матеріалами справи, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та неналежно виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, тому можна вважати наявними підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором. Належно дослідити поданий стороною доказ (зокрема розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відповідачка ОСОБА_1 у червні 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» залишити без задоволення, здійснити розподіл судових витрат.

На переконання відповідачки, товариство у своїй касаційній скарзі не навело релевантних правових висновків Верховного Суду на підтвердження доводів та аргументів касаційної скарги. Загалом, за твердженням відповідачки, доводи касаційної скарги ТОВ «Порше Мобіліті» зводяться до переоцінки доказів у справі та не містять обґрунтування порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 27 квітня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить:

- постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні первісного позову змінити в мотивувальній частині та залишити її без змін у резолютивній частині;

- скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року в частині залишення без задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати зобов`язання за кредитним договором від 14 березня 2012 року № 50003551 та додатковою угодою № 1 до цього договору такими, що виконані належно та припинені; визнати припиненою заставу автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «Touareg», 2012 року випуску, об`єм двигуна 2 967, 00 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_1 .

Заявниця зазначила, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження цього судового рішення визначила те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 910/4292/13, щодо визначення поняття конклюдентної дії;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 463/6228/17 (провадження № 61-7256св20), від 18 лютого 2021 року у справі № 904/3251/20, відповідно до яких правова позиція, викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06 квітня 2017 року у справі № 905/2009/15, не береться до уваги, оскільки така не є джерелом правозастосовчої практики у розумінні частини четвертої статті 263 ЦПК України щодо застосування норми права, які мають враховуватися судами, та не підлягають врахуванню, як підстави для касаційного оскарження за пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 520/7586/14-ц (провадження № 61-6823св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 638/12061/16-ц (провадження № 61-28801св18), від 26 серпня 2020 року у справі № 520/4122/17 (провадження № 61-3959св20), від 21 грудня 2020 року у справі № 478/719/17 (провадження № 61-6200св19), від 02 листопада 2021 року у справі № 910/4755/20, від 01 листопада 2022 року у справі № 925/1152/21, від 05 квітня 2023 року у справі № 904/2181/22, за змістом яких правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18), від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20), від 27 березня 2023 року у справі № 357/1771/21 (провадження № 61-11829св22), відповідно до яких про факт отримання та повернення коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси товариства;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 381/1647/21 (провадження № 61-2539св22), від 07 грудня 2022 року у справі № 298/825/15-ц (провадження № 61-7567св22), від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 (провадження № 61-9710св22), у яких визначено, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 753/13246/19 (провадження № 61-14032св21), від 15 лютого 2023 року у справі № 761/21924/20 (провадження № 61-10338св22), від 09 березня 2023 року у справі № 695/2077/21 (провадження № 61-10040св22), щодо застосування статті 213 ЦК України;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22), від 19 жовтня 2022 року у справі № 127/13458/20 (провадження № 61-17867св21), щодо тлумачення принципу «contra proferentem»;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 678/339/16-ц (провадження № 61-36128св18), щодо застосування статті 531 ЦК України та частини восьмої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21), щодо визначення поняття «подібні правовідносини»;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 756/10932/16 (провадження № 61-167св19) про припинення застави у зв`язку з виконанням основного зобов`язання;

- суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 із застосуванням засобів електронного поштового зв`язку у червні 2023 року направив до Верховного Суду заяву, у якій зазначив, що підтримує вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 , просить її задовольнити.

ТОВ «Порше Мобіліті» у червні 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив, у якому просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» відшкодування судових витрат.

На переконання позивача, відповідачка ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі навела нерелевантні правові висновки Верховного Суду, зроблені у іншій категорії справ та у відмінних правовідносинах.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 14 квітня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Порше Мобіліті».

Ухвалою від 29 травня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою від 03 жовтня 2023 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів та вимог касаційних скарг, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 14 березня 2012 року ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 50003551, відповідно до умов якого основними умовами кредиту є: сума

кредиту - 317 790, 00 грн, що становить еквівалент суми кредиту в доларах США - 39 600, 00 дол. США, курс для обчислення - курс ПАТ КБ «Креді Агріколь» 8, 0250 грн/долар США, строк кредиту - 60 місяців, проценти за користування кредитом - 9, 90 % на рік (змінна ставка) та кінцевий термін повернення кредиту - до 15 березня 2017 року.

Цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель «Touareg», 2012 року випуску, об`єм двигуна 2 967, 00 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору.

Сторони домовилися, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалента суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до статті 1.3. Загальних умов кредитування.

Відповідно до договору про внесення змін (додаткова угода № 1 до кредитного договору від 14 березня 2012 року № 50003551), укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 14 березня 2013 року, ТОВ «Порше Мобіліті» надало ОСОБА_1 додатковий кредит у розмірі 126 219, 14 грн, що еквівалентно 15 523, 20 дол. США для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування від 14 березня 2013 року № 28-0199РМ2-13-00158.

Також додатковою угодою внесені зміни до Загальних умов кредитування, зокрема, до пунктів 3.1, 3.2, 3.3, 3.4.

Договірні умови щодо кредитування ОСОБА_1 включають: кредитний договір, Загальні умови кредитування, графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані сторонами щодо кредиту.

Сторони у справі не заперечують належного виконання ТОВ «Порше Мобіліті» своїх зобов`язань щодо надання кредитних грошових коштів у визначені сторонами строки та розмірі.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 19 березня 2012 року ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 уклали договір застави № 50003551, за умовами якого ОСОБА_1 надала в заставу автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «Touareg», 2012 року випуску.

Згідно з пунктом 1.2 розділу 1 Загальних умов кредитування позичальник зобов`язується прийняти, належно використовувати і повернути компанії кредит та додатковий кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до пункту 1.3 розділу 1 Загальних умов кредитування сторони погоджуються, що грошові кошти на повернення кредиту та додаткового кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обміну курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі.

За змістом підпункту 1.3.1. Загальних умов кредитування ОСОБА_1 сплачує платежі на повернення кредиту відповідно до пред`явлених ТОВ «Порше Мобіліті» рахунків у гривнях, а розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, зазначених у графіку погашення кредиту, чинному на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі.

Згідно з підпунктом 1.4.2 розділу 1 Загальних умов кредитування повернення кредиту здійснюється позичальником у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, за винятком випадків, у яких загальними умовами кредитування передбачено інші строки повернення кредиту.

У графіку погашення кредиту (додаток до кредитного договору) встановлено суму платежу за розрахунковий період, у тому числі суму щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів за користування кредитом, а також порядок розрахунку їх розміру за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалента суми кредиту у доларах США відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування та дати погашення.

До додаткової угоди сторони уклали графік погашення кредиту, де встановили: суму платежу за розрахунковий період, у тому числі суму щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів за користування кредитом, а також порядок розрахунку їх розміру за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалента суми кредиту у доларах США відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування та дати погашення.

У підпункті 1.4.3 розділу 1 Загальних умов кредитування визначено, що

до 10-го числа кожного місяця компанія надсилає позичальнику відповідні рахунки для сплати чергового платежу відповідно до графіка погашення кредиту. Черговий платіж підлягає сплаті у строк відповідно до графіка погашення кредиту. У разі якщо позичальник не отримав рахунку для сплати чергового платежу, позичальник не пізніше ніж за 3 робочі дні до настання відповідного строку сплати платежу на повернення кредиту звертається до компанії за відповідним рахунком. Компанія має право надсилати рахунки за поштовою адресою позичальника, а також електронною поштою, а позичальник зобов`язується забезпечити отримання рахунків та їх вчасну сплату.

Кредитний договір та додаткова угода не містять умов про те, який обмінний курс ПАТ «Креді Агріколь Банк» (за безготівковими чи готівковими операціями) застосовується ТОВ «Порше Мобіліті» при пред`явленні позичальнику рахунку-фактури.

Умови кредитного договору двома сторонами виконувалися без зауважень до лютого 2015 року.

ТОВ «Порше Мобіліті» на підтвердження належного виконання підпункту 1.4.3 розділу 1 Загальних умов кредитування надало рахунки-фактури за кожний місяць спірного періоду (квітень 2012 року-січень 2015 року) та довідки ПАТ КБ «Креді Агріколь» про курс гривні до долара США для здійснення розрахунків за безготівковими операціями.

Відповідачі не надали доказів сплати заборгованості за кредитним договором та додатковим кредитним договором у розмірі більшому, ніж це зазначено позивачем у розрахунках заборгованості та у Зведеній обліковій виписці з рахунку клієнта від 17 червня 2016 року.

Порівнявши за кожний місяць спірного періоду (квітень 2012 року-січень 2015 року) розмір щомісячного платежу на погашення кредиту та процентів за користування кредитом, визначений у графіку погашення кредиту (основного та додаткового), та розмір платежу згідно з рахунком-фактурою та оплату на погашення кредиту та відсотків за користування, що здійсненні ОСОБА_1 відповідно до зведеної облікової виписки з рахунку клієнта, апеляційний суд встановив, що позичальник ОСОБА_1 , починаючи з квітня 2012 року до січня 2015 року, свої зобов`язання за кредитним договором та додатковою угодою до нього виконувала своєчасно і в повному обсязі, простроченої заборгованості станом на 04 лютого 2015 року у неї не було.

Дослідивши порядок розрахунку розміру щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів за користування кредитом, які здійснювалися ТОВ «Порше Мобіліті» під час пред`явлення рахунків-фактур для позичальника ОСОБА_1 , починаючи з квітня 2012 року до січня 2015 року, апеляційний суд встановив, що при розрахунках використовувався курс гривні до долара США, встановлений ПАТ КБ «Креді Агріколь» для здійснення розрахунків за безготівковими операціями.

Згідно з пунктом 3.1 Загальних умов кредитування позичальник має право у будь-який час повернути достроково кредит у повному обсязі або у частині. Для цього позичальник зобов`язаний звернутися до компанії не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованого дня повернення та отримати від компанії відповідний рахунок для сплати (включаючи суму дострокового погашення, проценти і комісії).

Суд встановив та це визнано сторонами, що на підставі усного звернення ОСОБА_1 03 лютого 2015 року на виконання пункту 1.3 кредитного договору ТОВ «Порше Мобіліті» виставило ОСОБА_1 рахунок із зазначенням суми, що підлягає сплаті у зв`язку з достроковим закінченням дії кредитного договору.

Сума кредиту та додаткового кредиту, яка підлягала достроковій сплаті, становила на дату виставлення рахунку еквівалент 20 082, 98 дол. США.

ТОВ «Порше Мобіліті» виставило ОСОБА_1 рахунок на загальну суму 409 692, 79 грн, з яких: залишок суми кредиту - 396 498, 07 грн та залишок додаткового кредиту - 13 194, 72 грн та становила на дату виставлення рахунку еквівалент 20 082, 98 дол. США відповідно до курсу валют, встановленого для карткових операцій у розмірі 20, 40 грн за 1, 00 дол. США.

ОСОБА_1 04 лютого 2015 року здійснила оплату за обома кредитами на загальну суму 341 411, 00 грн, що підтверджується квитанціями від 04 лютого 2015 року № 10121281-1 на суму 149 411, 00 грн, від 04 лютого 2015 року № 190144037 на суму 149 000, 00 грн, від 04 лютого 2015 року № 3902 на суму 43 000, 00 грн через касу банку шляхом внесення готівкових коштів.

У квитанціях на оплату у призначенні платежу позичальник не зазначила, що підставою здійснення банківської операції є виставлений ТОВ «Порше Мобіліті» рахунок, однак сторони визнали, що готівкові кошти внесені в касу банку саме на підставі згаданого рахунку на дострокове погашення кредиту.

Апеляційний суд встановив, що протягом трьох років позичальник ОСОБА_1 сплачувала отримані рахунки-фактури, в яких розмір щомісячного платежу був розрахований ТОВ «Порше Мобіліті» з використанням курсу гривні до долара США, що встановлений ПАТ КБ «Креді Агріколь» для здійснення розрахунків за безготівковими операціями, що свідчить про обізнаність позичальника щодо розміру таких платежів та застосованого відповідного обмінного курсу валют.

Після отримання рахунку на дострокове повернення кредиту жодних претензій, зауважень чи заперечень зі сторони ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» щодо загальної суми, що підлягає сплаті відповідно до умов кредитного договору для повного виконання взятих на себе зобов`язань не надходило.

Після 04 лютого 2015 року позичальник не здійснювала платежі на повернення кредиту.

ТОВ «Порше Мобіліті», виставляючи позичальнику ОСОБА_1 рахунок на загальну суму 409 692, 79 грн, що становила еквівалент 20 082, 98 дол. США відповідно до курсу валют, встановленого для безготівкових операцій, діяло відповідно до своєї попередньої поведінки і договірної практики, що підтверджується рахунками-фактурами за період квітень 2012 року-січень 2015 року.

ТОВ «Порше Мобіліті» 05 травня 2016 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направило вимоги (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, якими товариство вимагало від позичальника та поручителя дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору, які станом на дату направлення вимоги становили 278 297, 04 грн. Товариство повідомило позичальника та поручителя, що у випадку неповернення суми кредиту та заборгованості протягом 30-ти календарних днів з дати одержання цих вимог відбудеться примусове їх стягнення, в тому числі за рахунок автомобіля, що був переданий ТОВ «Порше Мобіліті» у заставу.

Відповідно до наданого ТОВ «Порше Мобіліті» розрахунку станом на 23 червня 2016 року загальна заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором складає 428 184, 04 грн, з яких: основна заборгованість за кредитним договором - 277 662, 84 грн; основна заборгованість за додатковим кредитом - 81 448, 29 грн; штраф - 64 960, 77 грн; пеня - 1 282, 88 грн;

3 % річних - 509, 91 грн; інфляційні втрати - 2 319, 35 грн.

Рішенням від 15 жовтня 2015 року у справі № 753/8006/15-ц Дніпровський районний суд міста Києва відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання дій такими, що суперечать умовам кредитного договору та чинному законодавству, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 26 квітня 2016 року у справі № 753/8006/15-ц Київський апеляційний суд прийняв відмову від позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання дій такими, що суперечать умовам кредитного договору та чинному законодавству, зобов`язання вчинити дії. Скасував рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року, провадження у справі закрив.

Право, застосоване судом

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннями вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 628 ЦК України та статті 629 ЦК України закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 531 ЦК України).

Споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов`язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов`язань споживача у бік їх зменшення (частина восьма статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України).

За приписами частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються приписи параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За правилом частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 599 ЦПК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання може бути порука.

Згідно з частинами першою, другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (частина перша статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

Частиною першою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»(у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження (частина третя статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом)).

За правилами частини першої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

У справі, що переглядається, звертаючись до суду з позовом, товариство обґрунтовувало вимоги пред`явленого позову наявністю заборгованості за кредитним договором та правом вимагати дострокового повернення суми кредиту у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Заперечуючи проти рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, відповідачка ОСОБА_1 зазначила, що суди не врахували те, що вона достроково і повністю виконала зобов`язання перед ТОВ «Порше Мобіліті».

Верховний Суд наголошує на тому, що, розподіляючи тягар доведення підстав позову, саме на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя на користь кредитора, а відповідачі мають довести, що у них немає такого обов`язку у зв`язку з неіснуванням заборгованості, яка підлягає стягненню, або що розмір заборгованості не відповідає дійсності. У разі пред`явлення кредитором позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме на позивача покладається обов`язок довести те, що строк виконання такого зобов`язання настав.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15-ц (провадження № 61-32621св18), від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження №61-47244св18), від 31 липня 2019 року у справі №753/11963/15-ц (провадження № 61-27369св18), від 05 серпня 2020 року у справі № 367/768/17 (61-7071св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17 (провадження № 61-20313св19) Верховний Суд зазначив, що якщо суди встановили та підтверджено наявними матеріалами справи, що позичальник дійсно отримав грошові кошти та неналежно виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, тому існують підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором. Належно дослідити поданий стороною доказ (зокрема розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - є процесуальним обов`язком суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті», суд апеляційної інстанції вважав встановленим, що сторони з ініціативи позичальника досягли згоди щодо дострокового погашення кредиту, проте позичальник неповністю виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та додатковою угодою, лише частково сплатила суму кредиту та додаткового кредиту, а отже, своєчасно не сплатила заборгованість за кредитним договором у повному обсязі. Втім, сторони не врегулювали питання повернення суми кредиту у розмірі 68 281, 79 грн після 04 лютого 2015 року шляхом укладання додаткових угод чи нового графіку повернення кредиту у розмірі 68 281, 79 грн, у зв`язку з цим апеляційний суд не мав можливості здійснити власний розрахунок заборгованості в частині сум штрафів та пені. Заборгованість за сумою кредиту апеляційний суд також не стягнув, незважаючи на встановлення її розміру.

Щодо настання строку виконання основного зобов`язання

У визначенні обґрунтованості пред`явленого ТОВ «Порше Мобіліті» позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором передусім потрібно з`ясувати, чи настав у позичальника обов`язок з дострокового повернення суму кредиту повністю та з якого моменту, а також чи сплатила позичальниця заборгованість у повному розмірі.

Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 522/799/16-ц (провадження № 61-2887св20) зазначив, що сторони кредитних договорів на власний розсуд можуть визначити певні конкретні умови виникнення права вимоги щодо настання строку повернення кредиту у повному обсязі. Тож момент та порядок дочасного настання строку виконання основного зобов`язання визначається сторонами за правилами, викладеними у кредитному договорі, а також кредитором у вимозі (у разі невизначення такого моменту у кредитному договорі або якщо такий порядок передбачено самим кредитним договором). Визначаючи момент дочасного настання строку виконання основного зобов`язання, суди повинні враховувати зміст умов кредитного договору, що регулюють спірні правовідносини, а також зміст вимоги, направленої кредитором позичальнику.

Згідно з пунктом 3.1 Загальних умов кредитування позичальник у цьому спорі має право у будь-який час повернути достроково кредит повністю або у частині. Для цього позичальник зобов`язаний звернутися до компанії не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованого дня повернення та отримати від компанії відповідний рахунок для сплати (включаючи суму дострокового погашення, проценти і комісії).

На підставі усного звернення ОСОБА_1 03 лютого 2015 року на виконання пункту 1.3 кредитного договору ТОВ «Порше Мобіліті» видало ОСОБА_1 рахунок-фактуру із зазначенням суми, яка підлягає сплаті у зв`язку з достроковим закінченням дії кредитного договору.

ТОВ «Порше Мобіліті» склало ОСОБА_1 рахунок-фактуру на загальну суму 409 692, 79 грн, з яких: залишок суми кредиту - 396 498, 07 грн та залишок додаткового кредиту - 13 194, 72 грн, що становило на дату видачі цього рахунку еквівалент 20 082, 98 дол. США відповідно до курсу валют, встановленого для безготівкових (карткових) операцій у розмірі 20, 40 грн за 1, 00 дол. США.

Тож своїми юридично значимими діями, поведінкою (позичальник усним зверненням до кредитора, а кредитор видачею позичальнику на її звернення рахунку-фактури на дострокове повернення кредиту) сторони підтвердили, що досягли згоди про зміну строку кредитування та про дострокове погашення позичальником усієї суми кредиту за кредитним договором та додатковою угодою.

У пункті 47 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 910/4292/13 Верховний Суд зазначив, що конклюдентними діями є дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір такої особи.

Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку, що 03 лютого 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 досягли попередньої згоди щодо дострокового погашення кредиту.

Водночас розрахунок суми заборгованості за кредитним договором, виданий 03 лютого 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» ОСОБА_1 , містить застереження, що такий рахунок є дійсним до 05 лютого 2015 року. Розрахунки здійснювалися на підставі кредитного договору за комерційним безготівковим курсом на день розрахунків. Якщо грошові кошти не надійдуть на рахунок товариства до визначеного у розрахунку термін, тоді кредитний договір не буде вважатися розірваним та й надалі буде оцінюватися як дійсний.

За встановленими обставинами справи ОСОБА_1 04 лютого 2015 року здійснила оплату за обома кредитами на загальну суму 341 411, 00 грн, що підтверджується квитанціями від 04 лютого 2015 року № 10121281-1 на суму 149 411, 00 грн, від 04 лютого 2015 року № 190144037 на суму 149 000, 00 грн, від 04 лютого 2015 року № 3902 на суму 43 000, 00 грн через касу банку шляхом внесення готівкових коштів.

У квитанціях на оплату у призначенні платежу позичальник не зазначила, що підставою здійснення банківської операції є складений та виданий ТОВ «Порше Мобіліті» рахунок-фактура, проте сторони визнали, що готівкові кошти внесені в касу банку саме на підставі згаданого рахунку на дострокове погашення кредиту.

Апеляційний суд встановив, що протягом трьох років позичальник ОСОБА_1 сплачувала отримані рахунки-фактури, в яких розмір щомісячного платежу був розрахований ТОВ «Порше Мобіліті» з використанням курсу гривні до долара США, що встановлений ПАТ КБ «Креді Агріколь» для здійснення розрахунків за безготівковими операціями, що свідчить про обізнаність позичальника щодо розміру таких платежів та застосованого відповідного обмінного курсу валют.

Після отримання рахунку на дострокове повернення кредиту будь-яких претензій, зауважень чи заперечень зі сторони ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» щодо загальної суми, яка підлягає сплаті відповідно до умов кредитного договору для повного виконання взятих на себе зобов`язань, не надходило.

Після 04 лютого 2015 року позичальник не здійснювала платежі на повернення кредиту.

Апеляційний суд встановив, що станом на 04 лютого 2015 року залишок не повернутого позичальником ОСОБА_1 достроково кредиту становив 68 281, 79 грн (409 692, 79 грн (визначена товариством як кредитором сума до сплати) - 341 411, 00 грн (сплачена сума кредиту позичальником)).

Враховуючи, що до 05 лютого 2015 року ОСОБА_1 не сплатила в повному розмірі суму заборгованості за кредитним договором та додатковою угодою, а також застосовуючи вимоги складеного товариством та пред`явленого позичальнику розрахунку-фактури від 03 лютого 2015 року, обґрунтованим є висновок, що кредитний договір між сторонами у зв`язку з достроковим погашенням заборгованості не є розірваний (строк кредитування не вважається таким, що настав), відповідно правові відносини за цим кредитним договором продовжили існувати у межах непогашеної суми заборгованості.

Оскільки за встановленими обставинами справи ОСОБА_1 неповністю погасила достроково суму боргу, тому й немає підстав для висновків, що поведінка позичальника повністю відповідає приписам статті 531 ЦК України та частини восьмої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та зазначені норми права підлягають застосуванню судом до спірних правовідносин.

Усупереч умовам пункту 3.1 Загальних умов кредитування про те, що коли позичальник на підставі рахунку здійснює часткове дострокове погашення кредиту, то на суму кредиту, що залишається неповернутою, сторони складають новий графік повернення кредиту, в якому сторони погоджують суму платежу за розрахунковий період, у тому числі й суму щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів за користування кредитом, а також порядок розрахунку їх розміру, сторони не уклали додаткової угоди та нового графіку платежів.

Згідно з умовами кредитування відповідачки повернення суми наданого їй кредиту мало відбуватися частинами шляхом виплати щомісячних платежів. Незалежно від узгодження нового графіку платежів за позичальником зберігався такий обов`язок і надалі.

Оскільки сторони після часткового дострокового погашення заборгованості за кредитним договором не уклали додаткової угоди та нового графіку платежів, у інший спосіб не врегулювали погашення залишку суми заборгованості за кредитним договором, тому обґрунтованим є висновок, що правовідносини сторін з кредитного договору у частині вирішення питання про повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, підлягають врегулюванню за приписами другого абзацу частини першої статті 1049 ЦК України. Згідно з цим правилом якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Надалі, ТОВ «Порше Мобіліті» 05 травня 2016 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направило вимоги (повідомлення) щодо дострокового і повного повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, якими товариство вимагало від позичальника та поручителя дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору, які станом на дату направлення вимоги становили 278 297, 04 грн. Товариство повідомило позичальника та поручителя, що у разі неповернення суми кредиту та заборгованості протягом 30-ти календарних днів з дати одержання цих вимог відбудеться примусове їх стягнення, в тому числі за рахунок автомобіля, який переданий ТОВ «Порше Мобіліті» у заставу.

Зазначену вимогу відповідно до матеріалів справи позичальник отримала 11 травня 2016 року, проте добровільно суму заборгованості не сплатила, тож на вимогу кредитора строк кредитування настав 11 червня 2016 року.

Підсумовуючи викладене, направляючи 05 травня 2016 рокувимогу про повернення заборгованості за кредитним договором, товариство вчинило дії, спрямовані на зміну правовідносин, що свідчить про вчинення кредитором одностороннього правочину, яким в односторонньому порядку визначено умови та строки виконання двостороннього договору.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя стаття 202 ЦК України).

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (частина п`ята статті 202 ЦК України).

Отже, як односторонній правочин вимога кредитора про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором створила певні обов`язки та права для позичальника.

Щодо курсу валют, який підлягав застосуванню під час погашення заборгованості за кредитним договором

Заперечуючи проти мотивів відмови у задоволенні первісного позову ТОВ «Порше Мобіліті» та проти відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_1 , заявниця у касаційній скарзі, стверджує, що апеляційний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин висновки, зроблені у постанові Вищого господарського суду України від 06 квітня 2017 року у справі № 905/2009/15.

Зазначені доводи касаційної скарги узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, зробленими у постановах від 03 червня 2021 року у справі № 463/6228/17 (провадження № 61-7256св20), від 18 лютого 2021 року у справі № 904/3251/20, відповідно до яких правова позиція, викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06 квітня 2017 року у справі № 905/2009/15, не береться до уваги, оскільки така не є джерелом правозастосовчої практики у розумінні частини четвертої статті 263 ЦПК України щодо застосування норми права, які мають враховуватися судами.

Водночас такі доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків апеляційного суду, зроблених на підставі дослідження зведеної облікової виписки з рахунку клієнта ОСОБА_1 , у тому числі про курс валют, який застосовували сторони для обчислення еквіваленту платежу, та визначення розміру залишку заборгованості.

Так, у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18), від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20), від 27 березня 2023 року у справі № 357/1771/21 (провадження № 61-11829св22) Верховний Суд виснував, що про факт отримання та повернення грошових коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси товариства.

У постановах від 21 вересня 2022 року у справі № 381/1647/21 (провадження № 61-2539св22), від 07 грудня 2022 року у справі № 298/825/15-ц (провадження № 61-7567св22), від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 (провадження № 61-9710св22) Верховний Суд зазначив, що «належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеними правилами Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту правова норма зазначена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій».

У постанові від 25 травня 2022 року у справі № 645/59/16-ц

(провадження № 61-2438св21) Верховний Суд зазначив про те, що безумовно зведена облікова виписка за рахунком підтверджує лише рух коштів за відповідним рахунком, тобто підтверджує, скільки коштів було сплачено позичальником.

Верховний Суд врахував, що апеляційний суд не встановив обставин, за якими надана кредитором зведена облікова виписка з рахунку боржника є неналежним доказом існування кредитної заборгованості. Такі обставини заявниця у касаційній скарзі теж не спростувала.

З цих підстав Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неналежність такого доказу, як зведена виписка за рахунком боржника.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд вийшов за межі фактичних підстав позову, дослідивши докази, які стосуються іншого періоду правовідносин між сторонами кредитного договору, ніж спірний, то Верховний Суд врахував таке.

Верховний Суд встановив, що між сторонами існує спір щодо розуміння ними умов кредитного договору щодо відповідного курсу валют, згідно з яким позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитним договором, що впливає на з`ясування обставин, чи існує у позичальника заборгованість за кредитним договором та у якому розмірі. Тож у предмет доказування входить з`ясування цих обставин.

За таких обставин підлягають тлумаченню відповідні умови договору щодо застосовуваного сторонами курсу валют під час погашення заборгованості за кредитним договором.

Щодо визначення правил тлумачення правочину, то відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, зробленим у постанові від 09 березня 2023 року у справі № 695/2077/21

(провадження № 61-10040св22).

Отже, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, передбаченими статтею 213 ЦК України.

Потрібно враховувати, що передусім тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, що містяться у статті 213 ЦК України. Виключно у разі неможливості визначити справжній зміст відповідної умови договору за допомогою зазначених рівнів тлумачення, може використовуватися спосіб тлумачення за принципом contra proferentem.

Апеляційний суд, надаючи тлумачення умові договору про здійснення погашення заборгованості за відповідним курсом валют, обґрунтовано не застосував принцип contra proferentem, адже у спірних правовідносинах тлумачення умов договору, укладеного у цьому спорі між сторонами, є можливим на третьому рівні - надання оцінки поведінці сторін під час виконання цього договору, що і було зроблено апеляційним судом.

Касаційна скарга не містить доводів про помилкове тлумачення апеляційним судом умов договору на третьому рівні тлумачення, заявниця не обґрунтувала касаційну скаргу доводами, що на першому, другому або третьому рівнях тлумачення умов такого договору є неможливим.

Тож Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом правил статті 213 ЦК України та принципу contra proferentem, який підлягає застосуванню у разі, коли на перших трьох рівнях тлумачення умов договору є неможливим.

Підсумовуючи, Верховний Суд встановив, що доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 повністю виконала основне зобов`язання, а тому воно та додаткове зобов`язання за договором застави є такими, що припинені, не підтверджені належними та допустимими доказами, зводяться до неправильного тлумачення заявницею умов договору та норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо належного до стягнення розміру заборгованості за кредитним договором

Визначаючи належний до сплати розмір суми кредиту, який підлягає поверненню позичальником, Верховний Суд встановив, що станом на 05 лютого 2015 року (останній день погашення достроково суми кредиту за вимогою позичальника на підставі рахунку, виданого товариством 03 лютого 2015 року), ОСОБА_1 не сплатила 68 281, 79 грн.

За змістом підпункту 1.3.1. Загальних умов кредитування ОСОБА_1 сплачує платежі на повернення кредиту відповідно до складений та виданих ТОВ «Порше Мобіліті» рахунків у гривнях, а розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, зазначених у графіку погашення кредиту, чинному на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі.

Верховний Суд врахував, що сума кредиту та додаткового кредиту, яка підлягала достроковій сплаті, становила на дату виставлення рахунку (03 лютого 2015 року) еквівалент 20 082, 98 дол. США - 409 692, 79 грн, ОСОБА_1 сплатила 341 411, 00 грн, що еквівалентно 16 735, 83 дол. США, несплаченою залишилася сума боргу у розмірі 68 281, 79 грн, що еквівалентно 3 347, 15 дол. США.

В оцінці наведених обставин, підсумовуючи з`ясування цього питання, Верховний Суд дійшов переконання, що у спірних правовідносинах сторони визначили, що валютою боргу у договірному зобов`язанні є іноземна валюта - долари США, а валютою належного платежу - українська гривня. Водночас умовами договору сторони визначили спеціальний порядок розрахування суми у валюті платежу, яка є еквівалентною валюті боргу, який і підлягає застосуванню під час визначення розміру заборгованості позичальника за кредитним договором.

Тож станом на момент пред`явлення ТОВ «Порше Мобіліті» позову (23 червня 2016 року) до ОСОБА_1 зазначена сума боргу відповідно до погодженого сторонами порядку її розрахунку складала в еквіваленті 83 317, 28 грн (3 347, 15 дол. США х 24, 892 грн (курс валют, визначений позивачем для розрахунку заборгованості на момент формування позовних вимог), що і підлягає стягненню з позичальника на користь товариства.

У визначенні належного до стягнення розміру заборгованості за сумою кредиту Верховний Суд врахував, що суд обмежений визначеними позивачем вимогами. Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Порше Мобіліті» фактично пред`явило вимогу подібну до рахунка-фактури позичальнику та у такий спосіб визначило, за яким саме обмінним курсом (станом на який день) потрібно обраховувати еквівалент суми заборгованості у гривнях. Тож саме за відповідним курсом валют станом на день складання позовної заяви у цій справі (в якій фактично сформульовано вимогу подібну до рахунку-фактури) Верховний Суд і визначає належний до стягнення розмір суми боргу за кредитним договором та додатковою угодою.

Позичальник не заперечувала проти такого курсу валют, зазначеного товариством у позові, не спростовувала його.

Суд не вправі стягувати розмір заборгованості, який не доведений та не підтверджений належними, достатніми, допустимими доказами.

Щодо стягнення пені та штрафу у період з лютого 2015 року до 10 червня 2016 року

У визначенні належного до сплати розміру штрафів та пені у період з лютого 2015 року до 10 червня 2016 року Верховний Суд врахував, що товариство не довело належного до стягнення розміру таких платежів, адже між сторонами не було укладено додаткову угоду та графік платежів, а тому суд в цій частині не може здійснити перевірку правильності обрахунку позивачем розміру таких платежів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні таких вимог у зв`язку з недоведеністю їх розміру.

Додатково Верховний Суд виснував, що за обставин, коли сторони не погодили порядок погашення суми кредиту, яка залишилася несплаченою після часткового дострокового її погашення, строк виконання основного зобов`язання (яке мало повертатися щомісячними платежами) у позичальника настає на вимогу кредитора, а до цього часу користування кредитом вважається правомірним та свідчить про те, що у такий період пеня та штрафи не підлягали нарахуванню позичальнику.

Протилежного позивач під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції не довів.

Тож у стягненні пені та штрафу у період з лютого 2015 року до 10 червня 2016 року потрібно відмовити у зв`язку з недоведеністю підстав їх нарахування.

Щодо стягнення пені та штрафу у період після 10 червня 2016 року

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладений висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів та пені за договором, вважав, що товариство не довела умов нарахування таких платежів, не звернувши увагу, що після настання строку виконання основного зобов`язання кредитор не вправі був нараховувати штрафи та пеню за договором.

Щодо стягнення трьох відсотків річних

В оцінці доведеності таких позовних вимог, як стягнення трьох відсотків річних, то Верховний Суд врахував, що з 06 лютого 2015 року до 10 червня 2016 року товариство не надало доказів, у якому визначеному розмірі позичальник мала погашати заборгованість за кредитивним договором, тож у цій частині Верховний Суд не встановив підстав для стягнення трьох відсотків річних.

Водночас такі вимоги підлягають задоволенню за період з 11 червня 2016 року (перший день прострочення дострокового погашення заборгованості) до 23 червня 2016 року (формування позовних вимог заявником), а тому за цей період підлягає стягненню 81, 95 грн (83 317,28*3/100/366*12).

Щодо стягнення інфляційних втрат

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) -це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначене правило ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті -гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Наведений висновок не був змінений і Верховний Суд від нього не відступав. Цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16 (провадження № 61-23789св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц (провадження № 61-31485св18), від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц (провадження № 61-26034св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц (провадження № 61-21851св18), від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Підсумовуючи, Верховний Суд не встановив підстав для стягнення на користь ТОВ «Порше Мобіліті» інфляційних втрат, а тому у цій частині потрібно відмовити за безпідставністю такого позову.

Щодо стягнення заборгованості з поручителя

У постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15 Верховний Суд України зазначив, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд самостійно повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог статті 559 ЦК України; звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним.

В оцінці підставності стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2 Верховний Суд врахував таке. За обставинами справи порука ОСОБА_2 припинилася у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності позичальника внаслідок підписання додаткової угоди від 14 березня 2013 року, за умовами якої товариство зобов`язалося надати позичальнику додаткову суму кредиту у сумі еквіваленту 15 523, 20 дол. США в українських гривнях, а позичальник зобов`язалася прийняти, належно використовувати і повернути компанії суму додаткового кредиту у повному обсязі, а також сплатити проценти за його використання та інші платежі відповідно до умов кредитного договору, всіх додатків, що є його невід`ємними частинами, та цієї додаткової угоди (пункт 1.1).

У зв`язку з отриманням позичальником додаткового кредиту сторони домовилися внести зміни до загальних умов кредитування, що є невід`ємною частиною кредитного договору, зокрема, щодо суми кредиту та порядку його повернення позичальником.

За таких обставин Верховний Суд зробив висновки, що обсяг відповідальності поручителя після підписання додаткової угоди між товариством та позичальником, без укладення відповідної угоди з поручителем, збільшився на суму кредиту, визначену у додатковій угоді, що свідчить про збільшення загального обсягу зобов`язань (відповідальності) поручителя без надання на те відповідної згоди, що є підставою для відмови у задоволенні позову до поручителя у зв`язку з припиненням поруки за частиною першою статті 559 ЦК України.

Щодо звернення стягнення на предмет застави

В оцінці підставності позовних вимог Товариства про звернення стягнення на предмет застави, то Верховний Суд врахував таке.

Звернення стягнення на предмет застави за своїм правовим регулюванням, процедурою та наслідками істотно відрізняється від звернення стягнення на предмет іпотеки.

З метою звернення стягнення на предмет застави обтяжувач (заставодержатель, стягувач) повинен дотримуватися порядку дій, передбаченого спеціальним для цих правовідносин Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Порядок реалізації предмета забезпечувального обтяження за рішенням суду визначений в статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У частині першій цієї статті визначено, що обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Отже, Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлені певні зобов`язання заставодержателя на виконання дій до звернення з позовом до суду.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 645/6151/15-ц

(провадження № 14-99цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невстановлення судами факту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, а також факту надіслання іншим обтяжувачам повідомлення про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет застави свідчить про недотримання позивачем процедури звернення стягнення на заставлене майно та є підставою для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на заставлене майно саме з цих підстав, оскільки у протилежному випадку можуть бути порушені права інших заставодержателів і такі порушення можуть бути невідновними.

У справі, що переглядається, в матеріалах справи немає витягу з Державного реєстру обтяжень на підтвердження реєстрації в цьому реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження для перевірки виконання вимог, передбачених частиною третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Також у матеріалах справи немає відомостей про повідомлення позивачем інших обтяжувачів (або подання доказів, що інших обтяжувачів немає) про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет застави, як того вимагає частина перша статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

За таких обставин Верховний Суд не встановив підстав для звернення стягнення на предмет застави за рішенням суду у справі, що переглядається.

Також Верховний Суд наголошує, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що застава припинилася у зв`язку з припиненням основного зобов`язання, не підтвердилися, проте Суд встановив існування інших перешкод для звернення стягнення на предмет застави у межах справи, що переглядається, що є підставою для відмови у задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті» в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Звертаючись до суду з позовом про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, позивач як кредитор мав довести, що настали обставини, за яких у позичальника припинилося право правомірно не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, зокрема у зв`язку з невиконанням позичальником умов договору, за яких таке право існувало (наприклад, несплата чергових щомісячних платежів протягом певного періоду тощо), а у кредитора з цих підстав виникло право вимагати повернення несплаченої суми кредиту у повному обсязі.

Такі обставини підтвердилися під час розгляду справи.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті», встановивши, що позичальник неповністю погасила заборгованість за кредитним договором, помилково вважав, що немає правових підстав для часткового задоволення позову товариства. Неможливість здійснити розрахунок належних до стягнення розміру штрафу та пені не може мати наслідком відмову у задоволенні позову повністю. У разі недоведення окремих складових розміру заборгованості чи встановлення їх безпідставного визначення кредитором, суд має частково задовольнити позов та стягнути ту частину заборгованості, яка підтверджена під час судового розгляду справи.

Наведеного апеляційний суд не врахував та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті» повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави, апеляційний суд помилково вважав підставою відмови недоведеність розміру заборгованості за кредитним договором, адже підставою для відмови у позові в цій частині є саме недотримання спеціального порядку звернення стягнення на предмет застави, передбаченого Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Також апеляційний суд не врахував, що підставою для відмови у задоволенні позову до поручителя є те, що порука припинилася за частиною першою статті 559 ЦК України.

З цих підстав оскаржувана постанова апеляційного суду у частині вирішення первісного позову підлягає скасуванню Верховним Судом.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції у частині вирішення первісного позову, Верховний Суд встановив, що немає підстав для залишення рішення суду першої інстанції в силі, адже суд першої інстанції помилково вважав доведеним та підставним повністю розрахунок заборгованості за кредитним договором, зроблений кредитором, суд не здійснив його перевірку та не встановив дійсний до стягнення розмір заборгованості, а також помилково вважав, що вимоги про звернення стягнення на предмет застави є підставними.

Підсумовуючи, враховуючи, що підстава касаційної скарги ТОВ «Порше Мобіліті» підтвердилася, суди першої та апеляційної інстанції не навели у рішенні суду свій розрахунок заборгованості, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду у частині вирішення позову ТОВ «Порше Мобіліті» підлягає скасуванню із ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову товариства.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини(частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).

Щодо вирішення касаційної скарги ОСОБА_1 , то Верховний Суд встановив, що, переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального чи процесуального права у частині вирішення зустрічного позову, а тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції залишенню без змін.

За приписами пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оцінка клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Верховний Суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Водночас згідно із частиною першою статті 6 Конвенції однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» Axen v. Germany, заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії» Varela Assalino contre le Portugal, заява № 64336/01). Так, у випадках коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

ЄСПЛ у рішенні від 26 травня 1988 року у справі «Екбатані проти Швеції»Ekbatani v. Sweden, заява № 10563/83, зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.

Оскільки Верховний Суд у справі, що переглядається, не встановив потреби викликати учасників справи з метою надання ними пояснень, то у задоволенні відповідного клопотання ОСОБА_1 потрібно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Порше Мобіліті», то судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - відповідачкою ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Порше Мобіліті» (задоволено 19, 48 % позовних вимог товариства).

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 за первісним та зустрічним позовом у судах першої та касаційної інстанцій, покладаються на неї, адже правовий результат вирішення спору за первісним позовом залишився не на користь відповідачки, оскільки Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення позову ТОВ «Порше Мобіліті», коли ОСОБА_1 просила змінити мотиви відмови у задоволенні первісного позову. У частині вирішення зустрічного позову Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувану постанову апеляційного суду в цій частині потрібно залишити без змін.

Судові витати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, підлягають пропорційному відшкодуванню позивачем на користь відповідача у частині вирішення первісного позову ТОВ «Порше Мобіліті» (розмір стягнення заборгованості зменшено на 80, 52 % від заявленого позові та задоволеного судом першої інстанції) та покладаються на відповідача у частині вирішення зустрічного позову.

Верховний Суд встановив, що за подання позову ТОВ «Порше Мобіліті» сплатило судовий збір у розмірі 6 422, 76 грн, 19, 48 % з якого (1 251, 15 грн) і підлягає відшкодуванню відповідачкою ОСОБА_1 на користь позивача, а за подання касаційних скарг - 25 771, 04 грн, з яких відшкодуванню відповідачкою ОСОБА_1 підлягає 5 020, 20 грн.

ОСОБА_2 підлягає компенсації позивачем сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 757, 41 грн.

Щодо компенсації витрат на правничу допомогу

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підтверджуються договором від 15 жовтня 2010 року № 24/2010, укладеним між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма Вернер і Партнери», додатковою угодою від 09 січня 2013 року № 8, додатковою угодою від 10 серпня 2015 року № 224, актом про надання юридичних послуг від 22 червня 2016 року,

рахунком-фактурою від 22 червня 2016 року № 800 та платіжним дорученням від 11 липня 2016 року № 50009170 про сплату послуг правової допомоги у розмірі 10 000, 00 грн.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача ТОВ «Порше Мобіліті» задоволено частково, витрати на правничу допомогу є підтвердженими належними доказами, з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 1 948, 00 грн.

Витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції підтверджуються договором про надання професійної правничої допомоги від 24 травня 2021 року, укладеним між позивачем та Адвокатським об`єднанням «ПРАЙМЛЕКС», додатковою угодою від 09 січня 2013 року № 8, ордером на надання правничої (правової) допомоги від 03квітня 2023 року № 1373693.

Відповідно до пункту 2.5 договору про надання професійної правничої допомоги від 24 травня 2021 року винагорода адвоката у суді касаційної інстанції під час нового розгляду справи становить 15 000, 00 грн.

Згідно з пунктом 3.1 договору оплата винагороди здійснюється в два етапи рівними частинами по 50 % кожна.

Перша частина винагороди за супроводження справи у суді першої інстанції оплачується після підписання сторонами заявки щодо надання послуг у визначеній справі, прийняття рішення про подання апеляційної/касаційної скарги або відкриття апеляційного, касаційного провадження у такій справі. Оплата послуг здійснюється замовником протягом 5 робочих днів з моменту їх отримання (пункт 3.2 договору).

Друга частина винагороди оплачується після отримання замовником належної копії повного тексту ухвали/рішення/постанови суду відповідної інстанції, винесенням яких завершено розгляд справи у відповідній судовій інстанції. Оплата здійснюється на підставі рахунку виконавця до акта

приймання-передачі, підписаного сторонами відповідно до пункту 3.4 договору. Зазначений рахунок надається виконавцем протягом 5 робочих днів з дня отримання замовником відповідної належної копії ухвали/рішення/постанови суду та підлягає оплаті замовником протягом 5 робочих днів з моменту отримання рахунку (пункт 3.3 договору).

Факт надання виконавцем послуг із супроводження розгляду справи у відповідній інстанції суду засвідчується підписанням між сторонами відповідного акта приймання-передачі наданих послуг наступного робочого дня після завершення розгляду справи або отримання інформації про результати розгляду справи.

Верховний Суд врахував, що заявник не підтвердив належними доказами понесення витрат зі сплати першої частини винагороди, тож у цій частині немає правових підстав для їх відшкодування товариству.

Щодо витрат, які має позивач понести після отримання копії постанови суду касаційної інстанції, то вони підлягають пропорційному відшкодуванню відповідно до правового результату вирішення спору, що становить 1 461, 00 грн (15 000, 00 грн : 2 х 19, 48 %).

У зв`язку з наведеним з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 461, 00 грн.

Для компенсації витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 , враховуючи правовий результат вирішення спору, Верховний Суд підстав не встановив.

Керуючись статтями 141, 389, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у частині вирішення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором увід 14 березня 2012 року № 50003551 у розмірі 83 399, 23 грн, яка складається з: суми кредиту - 83 317, 28 грн, 3 % річних - 81, 95 грн.

В іншій частині у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» відмовити.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» відшкодування судових витрат зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 1 251, 15 грн та за подання касаційних скарг у розмірі 5 020, 20 грн, а разом 6 271, 35 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» відшкодування судових витрат, понесених товариством у суді першої інстанції на професійну правничу допомогу, у розмірі 1948, 00 грн та 1461, 00 грн витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_2 відшкодування судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7 757, 41 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко