ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року

м. Харків

справа № 641/8955/21

провадження № 22-ц/818/1724/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кривошеєнко Ольги Юріївни на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 липня 2023 року у складі судді Богдан М.В., -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 липня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кривошеєнко Ольга Юріївна, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги переривання строку позовної давності, оскільки відповідачем було частково погашено заборгованість за розписками: від 2010 року та від 2018 року у травні 2020 року. Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано при постановленні судового рішення, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями) у період з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року встановлений карантин на всій території України. Постановами Кабінету Міністрів України карантин продовжений на всій території України з 22 травня 2020 року до 30 червня 2023 року Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 року № 540-IX внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду поза межами визначеного законом строку позовної давності, доказів того, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, та доказів, що підтверджують неможливість позивача звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності не надано, тому відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 зазначено, що 16.02.2018 року відповідач позичив у позивача грошові кошти у розмірі 135000,00 грн, що в еквіваленті становить 5000,00 доларів США строком до 01.07.2018 року. Зазначена позика була оформлена відповідно до вимог діючого ЦК України письмовою розпискою з місцем виконання в Харкові. Сума боргу за договором позики від 16.02.2018 року становить 127 500,00 грн. та розраховується наступним чином: позичена сума коштів 132 500,00 грн (еквівалент 5 000,00 доларів США на день звернення до суду) - 5000,00 грн. частково повернута сума у 2020 році. Крім, того, між позивачем та відповідачем 08 вересня 2010 року також було укладено договір позики на виконання умов якого позивач передав відповідачу строком до 08 грудня 2010 року грошову суму у розмірі 1 000 000,00 грн. Відповідно до умов договору позики ( п. 4) повернення боргу має бути здійснено у м. Харкові. Відповідач виконав зобов`язання за зазначеним договором неналежним чином, сплативши позивачу суму позики у 2020 році лише частково в розмірі 6000,00 грн. Таким чином, сума боргу за договором позики від 08 вересня 2010 року на сьогодні становить 994000,00 грн. та розраховується наступним чином: позичена сума коштів 1000000,00 грн. - 6000,00 грн. частково повернута сума у 2020 році. Отже загальна сума боргу відповідача перед позивачем за договорами позики станом на день звернення із позовом до суду становить 994000,00 грн. + 127 500,00 грн=1 121 500,00 грн. Крім того, зобов`язання боржника з повернення позики за борговою розпискою від 16.02.2018 року та договором позики від 08 вересня 2010 року були забезпечені договорами поруки, укладеними між позивачем та першим відповідачем. Відповідно до умов зазначених договорів поруки перший відповідач поручився перед позивачем за виконання боржником, тобто другим відповідачем своїх зобов`язань з повернення грошових коштів за розпискою та договором позики.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

08.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн, та зобов`язався їх повернути до 08.12.2010 року (а.с. 15).

Згідно з розпискою від 16.02.2018 року ОСОБА_3 взяв у борг 135 000,00 грн в еквіваленті 5 000,00 доларів США, на строк до 01.07.2018 року (а.с. 4).

За договором поруки від 16.02.2018 року ОСОБА_2 зобов`язався перед ОСОБА_1 відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики, оформленого розпискою від 16.02.2018 року (а.с. 5).

Відповідно до розписок від 20.05.2020 року вбачається, що останній отримав від ОСОБА_3 грошову суму 6 000,00 грн в рахунок погашення боргу за договором позики від 08.09.2010 року та грошову суму 5 000,00 грн в рахунок погашення боргу за договором позики, оформленого розпискою від 16.02.2018 року, в присутності двох свідків.

Розписки від 20.05.2020 року містять підпис лише ОСОБА_1 (а.с.16-17).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Положеннями частини першої статті 530 цього Кодексу передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до умов, визначених у договорах позики: від 08 вересня 2010 року, сума боргу 1 000 000 грн повинна була бути повернута позивачу до 08 грудня 2010 року, однак до теперішнього часу борг у повному обсязі повернуто не було; від 16 лютого 2018 року, сума боргу 135 000 грн, що за згодою сторін складає еквівалент 5 000 доларів США повинна була бути повернута позивачу до 01 липня 2018 року, однак до теперішнього часу борг в повному обсязі повернуто не було.

Таким чином, сторони за договорами позики визначили умови виконання договору(повернення коштів).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Що стосується договору позики від 08.09.2010 року, судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до умов, визначених у договорі позики від 08 вересня 2010 року, сума боргу 1 000 000 грн, повинна бути повернута позивачу до 08 грудня 2010 року.

Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки строк виконання зобов`язання у договорі позики зазначено 08 грудня 2010 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише в листопаді 2021 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Щодо посилання апелянта та його представника про безпідставність застосування строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Договір позики укладено 08.09.2010 року строком до 08.12.2010 року.

Строк позовної давності за даним договором позики спливає 08.12.2013 року.

Отже, виходячи з вищевикладеного наявність часткового погашення боргу на суму 6 000,00 грн у травні 2020 року не впливає на переривання строку позовної давності, оскільки сплата коштів відбулась поза межами строку позовної давності.

Крім того подаючи позовну заяву позивач, не звертався з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду з позовом та не надавав доказів поважності причин пропуску строку позовної давності.

Не надано таких доказів і під час розгляду справи в суді першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанцій про пропуск позовної давності щодо позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до умов договору позики від 08.09.2010 року відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Що стосується вимог позивача про стягнення боргу щодо розписки від 16.02.2018 року судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до умов, визначених у розписці від 16 лютого 2018 року, сума боргу повинна бути повернута позивачу до 01 липня 2018 року.

Щодо висновків суду про застосування строку позовної давності до договору за розпискою від 16.02.2018 року, судова колегія зазначає наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Зазначені зміні вступили в силу з 02.04.2020 року.

З урахуванням того, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах трирічного строку позовної давності було 01 липня 2021 року, а Закон N 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин, який діяв до 01 травня 2023 року строк позовної давності не є пропущеним.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно дійшов висновку про відмову у позові у зв`язку із пропуском позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що факт наявності заборгованості за договором позики відповідачами не спростовано.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що сума боргу за договором позики від 16.02.2018 року підлягає стягненню з відповідачів в розмірі заявленої позовної вимоги 127 500,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору поруки від 16.02.2018 року ОСОБА_2 зобов`язався перед ОСОБА_1 відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики, оформленого розпискою від 16.02.2018 року.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченою порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким частину четверту статті 559 ЦК України викладено в наведеній редакції, набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом, та застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

У статі 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610, ч.1 ст.612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання ). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, оскільки позичальник свої зобов`язання за договором позики не виконав, кредитор вправі вимагати повернення позики в судовому порядку. Крім того, перед кредитором разом з позичальником має нести відповідальність і поручитель, у тому ж обсязі, що і боржник.

Порука ОСОБА_2 за договором позики, оформленого розпискою від 16.02.2018 року, в межах заявлених позивачем вимог, не припинена.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.4 ст.559 ЦК України, саме в редакції Закону від 03.07.2018 року, оскільки правовідносини за договором поруки виникли до введення в дію Закон України від 3 липня 2018 року № 2478-III « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», та продовжили існувати після введення його в дію.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості за договором позики від 16.02.2018 року, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141, п.п. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадках скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог на суму 127 500 грн до стягнення з відповідачів на користь позивача належить судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Заявлені позовні вимоги на суму 1 129 000 грн задоволено на суму 127 500 грн., що складає 11,3 % від ціни позову. Таким чином з відповідачів на користь позивача належить стягнути судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 282,55 грн та у розмірі 1 913,66 грн за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, а всього: 3 196,21 грн, по 1 598,11 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст. 375, п.4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кривошеєнко Ольги Юріївни задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми за договором від 16.02.2018 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 у зазначеній частині задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16.02.2018 року в розмірі 127 500,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 1 598,11 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 12.10.2023 року.