Ухвала

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 129/2439/20

провадження № 61-7319ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 квітня

2023 року у справі за позовом ОСОБА_1

до Гайсинської міської ради Вінницької області, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Подільське державне підприємство геодезії, картографії та кадастру, про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку

та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 05 червня 2023 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявниці подати уточнену редакцію касаційної скарги із зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження судових рішень, які визначені пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України,

та її копії відповідно до кількості учасників справи. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

Ухвала Верховного Суду від 05 червня 2023 року оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 06 червня 2023 року.

08 червня 2023 року копія ухвали суду касаційної інстанції від 05 червня 2023 року направлена на адресу заявниці ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ),

яка зазначена в касаційній скарзі.

Відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду

14 липня 2023 року до Верховного Суду повернулося рекомендоване поштове відправлення № 872, в якому надіслано

ОСОБА_1 копію ухвали суду касаційної інстанції від 05 червня 2023 року, з довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд ухвалою від 26 липня 2023 року продовжив

ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, викладених в ухвалі Верховного Суду від 05 червня 2023 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

Ухвала Верховного Суду від 26 липня 2023 року оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 27 липня 2023 року.

28 липня 2023 року копія ухвали суду касаційної інстанції від 26 липня

2023 року направлена на адресу заявниці ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ),

яка зазначена в касаційній скарзі.

Відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду

05 вересня 2023 року до Верховного Суду повернулося рекомендоване поштове відправлення № 756, в якому надіслано заявниці ОСОБА_1 копію ухвали суду касаційної інстанції від 26 липня

2023 року, з довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання».

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила номер засобу зв`язку (мобільний номер телефону), на який 17 липня та 02 жовтня 2023 року був здійснений дзвінок з метою повідомлення про направлення їй копій ухвал суду касаційної інстанції від 05 червня та 26 липня 2023 року. На дзвінок заявниця не відповіла, недоліки, вказані в ухвалах Верховного Суду

від 05 червня та 26 липня 2023 року у визначений строк не усунула.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги як неподаної особі, яка її подала, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено,

що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах

2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, за змістом вказаних статей ЦПК України в касаційній скарзі на рішення суду першої інстанції та/або постанову апеляційного суду, ухвалену за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, повинно бути наведене обґрунтування з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права з обов`язковим зазначенням відповідного пункту частини другої статті 389 ЦПК України, як підстави касаційного оскарження.

У касаційній скарзі заявниця узагальнено посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте, не зазначає підставу (підстави) касаційного оскарження з визначенням конкретного пункту (пунктів) частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав).

Отже, процесуальний закон покладає на заявницю обов`язок зазначати

про неправильне застосування конкретних норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права судами при прийнятті оскаржуваних судових рішень, в чому саме полягає таке порушення

або неправильне застосування, яким чином воно вплинуло на прийняття цих рішень, а також зазначити виключний (виключні) випадок (випадки), передбачений (передбачені) пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України щодо підстави (підстав), на якій (яких) подано касаційну скаргу.

Посилання у касаційній скарзі виключно на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» (заява № 70329/12

та 5 інших заяв) зазначав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи.

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

(частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення

у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого

2017 року).

Частиною першою статті 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Заявниця ОСОБА_1 до суду касаційної інстанції не подавала заяву про зміну місця проживання чи перебування, водночас, за повідомленою заявницею суду адресою направлена кореспонденція повернулася без вручення.

На час вирішення питання про прийняття касаційної скарги

ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року до розгляду, будь-які заяви або клопотання

від заявниці не надходили, недоліки касаційної скарги, визначені в ухвалах Верховного Суду від 05 червня та 26 липня 2023 року не усунено.

Заявниці надавався достатній строк для усунення недоліків касаційної скарги, з урахуванням обставин, які склалися у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, однак, вона не проявила належної обачності в захисті своїх прав, не цікавилася результатами розгляду касаційної скарги та не зверталася із заявою про продовження строку для усунення вказаних недоліків.

Оскільки заявницею не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року має бути визнана неподаною та повернута заявниці.

Також, ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, вказав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права.

Тому, повернення касаційної скарги не є порушенням права заявниці на доступ до суду за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року вважати неподаною та повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська