Справа № 525/683/23
Провадження №2/525/183/2023 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.10.2023 селище Велика Багачка
Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді Прасол Я.В.,
секретаря судового засідання Хоменка М.М.,
з участю представника позивача адвоката Данильчука С.Г.,
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Христенка С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Данильчук Сергій Григорійович, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним,
ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Данильчука Сергія Григорійовича звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 11.08.2017 вона з відповідачем у справі ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі, мають спільну малолітню дитину.
Позивач, посилаючись на те, що автомобіль є цінним для їхньої сім`ї майном, згоди на продаж автомобіля відповідачу ОСОБА_1 не надавала, про укладення договору не знала, неотримання її згоди на відчуження є грубим порушенням норм чинного законодавства, просила визнати договір купівлі-продажу недійсним та стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.
26.06.2023 судом відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 09.08.2023, відповідачам направлено копію позовної заяви з додатками, роз`яснено порядок та строки подання відзиву на позов.
03.07.2023 від відповідача ОСОБА_1 , в особі його представника адвоката Христенка С.В., на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заявлений позов не визнав повністю, просив у його задоволенні відмовити та стягти з позивача понесені ним судові витрати у справі. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на те, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав, договір може бути визнаний недійсним лише тоді, коли буде доведено, що той з подружжя, хто розпорядився майном та контрагент за договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
07.07.2023 від позивача ОСОБА_2 , в особі її представника адвоката Данильчука С.Г., надійшла відповідь на відзив. Сторона позивача зазначає, що автомобіль, який є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу - спільне сумісне майно подружжя. Договір про його продаж укладений між відповідачами виходить за межі дрібного побутового. Щодо добросовісності відповідачів, посилається на те, що покупець автомобіля ОСОБА_3 не могла не знати, що автомобіль є сумісним майном подружжя, оскільки є рідною сестрою продавця ОСОБА_1 , мала проявити розумну обачність та переконатися у наявності згоди позивача на продаж автомобіля. Посилання сторони відповідача на невірно обраний спосіб захисту вважали безпідставним.
Відповідач ОСОБА_3 правом на подання відзиву у справі не скористалася. Від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшли письмові пояснення у яких вона вважала, що заявлені позовні вимог ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять доказів її недобросовісності при укладенні оспорюваного договору.
Ухвалою суду від 09.08.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача адвокат Данильчук С.Г. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_2 просив їх задовольнити, з підстав викладених у заявах по суті справи.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Христенко С.В. у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у відзиві на позов.
Сторони у судове засідання повторно не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталися. Від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшла заява, у якій вона просила проводити розгляд справи без її участі.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та проаналізувавши у сукупності всі докази зібрані по справі приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 11 серпня 2017 року зареєстрували шлюб у Миргородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №229, спільне прізвище подружжя після реєстрації шлюбу - ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 11.08.2017 ( а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_8 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 13.02.2018 ( а.с. 12).
Право власності на спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с. 16).
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За змістом статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
Враховуючи об`єкт договору купівлі-продажу, яким є транспортний засіб, суд приходить до переконання, що договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виходить за межі дрібного побутового.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.
Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.
Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України)
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.
Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Таким чином, суд приходить до переконання, що позивач ОСОБА_2 , вважаючи порушеним своє право, як співвласник майна, яке було предметом договору купівлі-продажу, має право оспорювати чинність укладеного договору.
Сторона позивача, як на підставу для визнання договору купівлі-продажу недійсним посилається на те, що позивачем не надавалася згода на укладення зазначеного правочину. В обґрунтування своєї позиції по справі посилалися на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17, про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_2 не надавалася письмова згода ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, проте зазначеної обставини недостатньо для визнання договору недійсним.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Також у вказаній постанові зазначено: "Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, зазначивши, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від установлення недобросовісності третьої особи-контрагента за таким договором".
Матеріали справи не містять відомостей про те, що набувач за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 під час укладення оспорюваного договору діяла не добросовісно. Сам по собі факт того, що остання є рідною сестрою продавця ОСОБА_1 ( на вказані обставини посилалася позивач та зазначені обставини не оспорювалися відповідачами у справі) не підтверджує того, що покупець за договором знав, що позивач не надавала згоди своєму чоловіку на укладення договору.
Посилання позивача на ту, обставину, що ОСОБА_3 не могла не знати про те, що між подружжям існують суперечки щодо автомобіля не доведені належними та допустимими доказами по справі.
Вирішуючи питання щодо застосування обраного позивачем способу захисту, суд враховує наступне.
Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.
Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 по справі № 25/2157/19 зробила правовий висновок про те, що пред?явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором.
В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу №5347/2023/3864316 від 07.06.2023 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Суд приходить до переконання, що у даному випадку, виходячи із фактичних обставин справи, оскільки право власності до укладення оспорюваного договору було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , саме по собі визнання недійсним договору купівлі-продажу є неефективним способом захисту прав позивача ОСОБА_2 , оскільки не відновить її порушених прав, вимоги щодо визнання права на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо позивачем заявлено не було.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
На виконання положень п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи ( ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до положень ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази понесених витрат на правову допомогу, суд встановив наступне.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір на загальну суду 1610 грн. 40 коп. та понесені витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 6000 грн., що підтверджується наданими суду доказами, зокрема: договором про надання правової допомоги №2023/06/14-01 від 14.06.2023 укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Данильчуком С.Г. ( а.с. 22-23); додатковою угодою №1 до Договору про надання правової допомоги від 15.06.2023 ( а.с. 93); додатком №2 до Договору від 15.06.2023 ( а.с. 93 на звороті); квитанціями до прибуткового касового ордеру від 23.06.2023 та 07.07.2023 ( а.с. 94).
З урахуванням того, що суд прийшов до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, таким чином, не підлягають відшкодуванню позивачу судові витрати понесені по справі.
Відповідач у відзиві на позов просив стягнути з позивача понесені ним судові витрати по справі, зокрема просив стягнути з позивача на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 5500 грн.
На підтвердження розміру понесених витрат відповідачем ОСОБА_1 суду надано договір №07-28/06/2023 про надання правової допомоги від 28.06.2023 укладений між ним та адвокатом Христенком С.В. ( а.с. 64-65), додаток №1 від 30.06.2023 договору про надання правової допомоги №07-28/26/2023 від 28.06.2023 ( а.с. 66), у судовому засіданні під час дослідження письмових доказів по справі представник відповідача адвокат Христенко С.В. уточнив, що у додатку до договору допущено описку і додаток стосується безпосередньо договору укладеного з ОСОБА_1 ; рахунок №01-30/06/2023 від 30.06.2023 ( а.с. 67); інформаційне повідомлення про зарахування коштів №168605691 від 30.06.2023 ( а.с. 68).
Суд вважає доведеним факт понесення відповідачем витрат за надання професійної правової допомоги у розмірі 5500 грн. та з урахуванням того, що стороною відповідача не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд приходить до переконання, що підлягають стягненню з позивача на користь відповідача понесені у справі судові витрати.
Також суд вважає, що підлягають скасуванню, після набрання рішенням суду законної сили, заходи забезпечення позову вжиті на підставі ухвали Великобагачанського районного суду Полтавської області від 23.06.2023.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 11, 12, 13, 76-80, 81, 83, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Данильчук Сергій Григорійович, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5500 ( п`ять тисяч п`ятсот) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін:
позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
представник позивача: адвокат Данильчук Сергій Григорійович, РНОКПП НОМЕР_8 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП №4926 від 25.09.2020, адреса: АДРЕСА_2 ;
відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
представник відповідача: адвокат Христенко Станіслав Володимирович, РНОКПП НОМЕР_10 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/1842 від 17.01.2019, адреса: АДРЕСА_3 ;
відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .
Повне рішення суду складено 13.10.2023.
Суддя Я.В. Прасол