Справа № 466/2469/23 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/2364/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Остапик Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 28 липня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу у справі № 466/2469/23 від 13 квітня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину таким, що не підлягає виконанню та зупинення виконання судового наказу,

В С Т А Н О В И В:

в травні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу, виданого у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дитину.

В обґрунтування даної заяви покликався на те, що він проживає разом зі своєю донькою ОСОБА_3 та дружиною ОСОБА_2 . Він дуже любить свою доньку і бере активну участь у щоденному піклуванні, утриманні та матеріальному забезпеченні доньки з моменту її народження і до цього часу.

Як батько, він матеріально забезпечує доньку, фінансує її навчання, купує продукти харчування, одяг, оплачує вартість канцелярських товарів для навчального процесу; фінансує дозвілля та всебічний розвиток дитини.

Крім того, він щомісячно несе витрати по сплаті за спожиті комунальні послуги по квартирі, де вони разом проживають, а також купує побутову хімію і засоби гігієни.

Все це в сукупності підтверджує той факт, що він бере належну участь в утриманні та матеріальному забезпеченні доньки.

В нього відсутній обов`язок батька щодо сплати аліментів, оскільки дитина офіційно проживає разом з ним, він піклується про неї та доглядає, здійснює утримання та матеріальне забезпечення своєї доньки. Відтак, просив визнати судовий наказ у справі № 466/2469/23 від 13 квітня 2023 року таким, що не підлягає виконанню та зупинити виконання судового наказу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28 липня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу у справі №466/2469/23 від 13 квітня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину таким, що не підлягає виконанню та зупинення виконання судового наказу, відмовлено.

В серпні 2023 року ОСОБА_1 оскаржив ухвалу суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 28 липня 2023 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заявник вважає ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 28 липня 2023 року незаконною та необгрунтованою через невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що він проживає разом зі своєю донькою ОСОБА_3 та на даний момент вже колишньою дружиною ОСОБА_2 (стягувачем), любить свою доньку і бере активну участь у щоденному піклуванні, утриманні та матеріальному забезпеченні доньки з моменту її народження і до цього часу, щоденно готує для неї їжу (сніданок, обід, вечеря), купує всі продукти для їжі, яку він готує для нього з донькою, купує та забезпечує необхідним одягом та взуттям, гаджети (телефон, комп`ютер), навчальні матеріали, побутові предмети, а також сплачує всі комунальні послуги. Відтак, вважає, що покриває більшість витрат на матеріальне утримання та забезпечення доньки ОСОБА_3 , а колишня дружина заявника ОСОБА_2 (стягувач) несе значно менші витрати на утримання доньки та не заперечила того факту, що він беру участь в утриманні доньки.

Звертає увагу й на те, що у процесі судового розгляду було також з`ясовано судом, що доходи ОСОБА_2 , стягувача згідно наказу, є більшими, ніж його доходи.

Вважає, що внаслідок видачі наказу порушено його право, як батька, на власний розсуд визначати та вибирати матеріальні речі, оплачувати навчання та дозвілля його доньки, оскільки за наявності судового наказу мати його доньки одноособово розпоряджається коштами заявника на утримання доньки та визначає, на що їх витрачати.

Крім того, на думку заявника, оскільки дитина проживає з обома з батьків, а матеріальне забезпечення та утримання дитини здійснюється в основному батьком у розмірі, достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відсутні підстави застосування вимог статей 180-183 СК України про стягнення аліментів з батька. У цьому зв`язку відсутнє і у ОСОБА_2 право вимоги аліментів, передбачене приписами частини другої статті 160 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав заяви, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 13 квітня 2023 року Шевченківським районним судом м. Львова винесено судовий наказ №466/2469/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку; стягнення аліментів проводити з моменту пред`явлення заяви 13 березня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу у справі № 466/2469/23 від 13 квітня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину таким, що не підлягає виконанню та зупинення виконання судового наказу.

Частиною третьою статті 431 ЦПК України передбачено, що виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

За змістом положень статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Обставинами, що можуть свідчити про помилкову видачу судом виконавчого листа, є зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Крім того, як вказано у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 61-1592св17, наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №824/2/22 вказано, що законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Сутність процедури визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа (постанова Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі №824/85/21).

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Надавши оцінку доводам заявника в обгрунтування заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, судами обох інстанцій не встановлено, що судовий наказ у справі № 466/2469/23 від 13 квітня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину видано помилково або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою, а також не наведено інших причин, які давали би судам підстави визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що вимога заявника (боржника) ОСОБА_1 про визнання судового наказу №466/2469/23 від 13 квітня 2023 року таким, що не підлягає виконанню, є необґрунтованою, безпідставною, і такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 432 ЦПК України суд до розгляду заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключні обставини, що зумовлюють зупинення вчинення виконавчих дій.

Вказаною нормою визначений виключний перелік підстав зупинення вчинення виконавчих дії, які вчиняються державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови. Тобто, законодавством чітко визначені обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження, та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, а саме зупинення виконавчого провадження вирішується безпосередньо державним виконавцем, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси заявника власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Метою вирішення питання про зупинення виконання судового рішення (судового наказу) є недопущення порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка подала відповідне клопотання, інших осіб, які є учасниками справи, якщо такі наслідки можуть настати у зв`язку з виконанням судового рішення. При цьому, відповідне клопотання має бути мотивованим та містити обґрунтовані підстави для зупинення виконання судового рішення, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегією суддів встановлено, що заявником не обґрунтовано реальне існування ризиків, які б обумовлювали необхідність зупинення виконання судового наказу від 13 квітня 2023 року, а також не додано відповідних доказів на їх підтвердження.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення коштів за оскаржуваним наказом здійснюється на забезпечення повсякденного утримання дитини, і тимчасове зупинення виконання судового наказу може негативно вплинути на забезпечення, передбачених статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», її прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вимога ОСОБА_1 про зупинення виконання судового наказу у справі №466/2469/23 є безпідставною.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що оскаржуване рішення залишено без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 28 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич