Ухвала

09 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 125/1506/22

провадження № 61-13965ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки

без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, та стягнення компенсації

за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом

до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та стягнення компенсації за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю.

Позов мотивовано тим, що з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року він проживав з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку він був зареєстрований. Зазначав,

що проживаючи разом з ОСОБА_4 , вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обв`язки, спільний бюджет, купували майно для спільного користування, спільно брали участь у витратах на утримання житла, його ремонт та будівництво. У 2011 році вони купили старий житловий будинок за адресою:

АДРЕСА_1 , який перебудували у новий. На теперішній час вартість нового будинку складає 1 025 510 грн. Він офіційно працював та отримував заробітну плату, яку витрачав на будівництво житлового будинку. Проте відповідач відмовляється поділити вказане майно

у добровільному порядку.

Посилаючись на викладені обставини, просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період

з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року; визнати спільною сумісною власністю житловий будинок з надвірними спорудами,

що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь компенсацію

за належну йому частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, у розмірі 250 000 грн.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 19 травня 2023 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 20 березня 2011 року по

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію

за належну йому частку у майні, що є спільною сумісною власністю,

у розмірі 250 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року рішення Барського районного суду Вінницької області від 19 травня

2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, стягнення компенсації за належну частку у майні,

що є спільною сумісною власністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати

на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн.

22 вересня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року та залишити в силі рішення Барського районного суду Вінницької області від 19 травня 2023 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено,

що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, стягнення компенсації за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю, у розмірі 250 000 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн) та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить

до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись

з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять

до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань

на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд, взявши до уваги предмет спору, встановлені судами попередніх інстанцій обставини та надану оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, а також оцінивши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявниками аргументи не свідчать про наявність підстав для перегляду у касаційному порядку судових рішень у цій справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку

не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, та стягнення компенсації за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко