Справа № 489/3640/23
Номер провадження 2/489/1607/23
РІШЕННЯ

Іменем України

11 жовтня 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка

встановив

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17.08.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (актовий запис №445 від 17.08.2019). В період перебування у шлюбі 01.02.2022 було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 920929,00 грн. Позивач зазначає, що грошові кошти для оплати зазначеної квартири він отримав у своєї матері 26.01.2022 у розмірі 30000 доларів США, про що написав розписку і пообіцяв повернути отриману суму до 26 січня 2023 року. Право власності на квартиру зареєстровано за позивачем і ОСОБА_2 проти цього не заперечувала. У подальшому спільне життя між позивачем та відповідачем не склалося, ОСОБА_2 переїхала проживати у західну частину України, а згодом - закордон. У квартирі АДРЕСА_1 з часу її придбання і до часу припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами ніхто не проживав. Позивач не має можливості повернути матері 30000 доларів США, тому вирішив, що необхідно продати вище зазначену квартиру. 18.07.2022 відповідач надав позивачу нотаріально посвідчену згоду-заяву на продаж квартири на умовах та на розсуд ОСОБА_1 , але потім ОСОБА_2 змінила свою думку і 10.04.2023 звернулась до суду з позовом про поділ цієї квартири. Крім того, мати позивача також звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Тому, позивач просить визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглядати справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача подав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.06.2023 у справі № 489/1570/23 визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку цього майна. Постановою Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах від 20.09.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2023 року без змін. Крім того, додана до позову розписка про отримання грошових коштів від ОСОБА_3 не містить жодних доказів того, що остання дійсно передавала грошові кошти ОСОБА_1 , як і не містить підпису ОСОБА_3 .

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 17 серпня 2019 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про що зроблено актовий запис за №445.

Згідно з копією розписки від 26.01.2022 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30000 доларів США. Отриманими коштами зобов`язався розрахуватись за купівлю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Грошові кошти в сумі 30000 доларів США ОСОБА_1 отримав особисто під час написання цієї розписки та зобов`язався повернути до 26.01.2023.

З копії договору купівлі-продажу від 01.02.2022, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., зареєстрованого в реєстрі за №160, ОСОБА_5 (продавець) передала у власність ОСОБА_1 (покупцю) квартиру АДРЕСА_1 , а покупець прийняв у власність це майно та сплатив за нього обговорену грошову суму (920929,00 грн.).

Відповідно до копії заяви від 18.07.2022, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., зареєстрованого в реєстрі за №476, ОСОБА_2 дала свою згоду на укладення Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , її чоловіком ОСОБА_1 . Квартира, яка відчужується є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як така, що набувалася у період перебування в зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_2 заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї, та погодилася з тим, щоб умови Договору купівлі-продажу квартири визначались її чоловіком самостійно.

З копії рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.06.2023 у справі № 489/1570/23визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку цього майна. Також, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу розмірі 4000,00 грн., судовий збір в розмірі 5141,80 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах від 20.09.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2023 року без змін.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/15159/21 від 21.06.2023 зазначено, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 711/2302/18 від 22.01.2020 та зазначено, що суд першої інстанції при розгляді справи повинен був врахувати джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру, що є предметом спору, навіть за умови придбання її під час перебування в шлюбі.

Суд враховує, що рішенням суду, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, квартиру АДРЕСА_1 визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Крім того, визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку цього майна.

Крім того, ОСОБА_1 не надав до суду докази, які б підтверджували те, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, позивачем була придбана квартира АДРЕСА_1 , за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто.

Договір купівлі-продажу квартири не містить застереження, що кошти на придбання квартири є особистою власністю позивача, натомість вказано, що відповідач заявою надала згоду на придбання квартири, оскільки сторони перебували у шлюбі. Також сам позивач надає копію нотаріально посвідченої заяви відповідача від 18.07.2022 в якій відповідач надає згоду на відчуження квартири, яка є спільною власністю подружжя.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2-13, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.10.2023.

Суддя В. В. Кокорєв