КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які діють в свої інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської в місті Києві державної адміністрації про припинення права на 1/40 частку в квартирі,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі свого представника - адвоката Ємець С.М., звернулись до суду з вказаним позовом.

Позовні вимони обґрунтовані тим, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та Свідоцтва про право власності на житло та договору дарування і їм належить на праві приватної спільної часткової власності 39/40 частин. Відповідно до договору дарування 1/40 частина квартири належить племінниці позивача, неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає та зареєстрована зі своїми батьками ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (відповідачі) в належній їм на праві власності квартирі АДРЕСА_2 . Вказаний договір був укладений 10.07.2020 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., відповідно до якого, ОСОБА_6 подарувала неповнолітній дочці відповідачів ОСОБА_5 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір було укладено з метою тиску на нього та його дружину та відвертим перешкоджанням законному праву володіння та розпорядження власністю. Неповнолітня племінниця фактично не проживає в квартирі та не може проживати в силу свого віку, виділити в натурі житлове приміщення в квартирі відповідно до незначної частки права власності не можливо. У зв`язку з чим, позивачі змушені звернутись до суду з відповідною позовною заявою з метою захисту своїх порушених прав.

З урахуванням викладеного позивачі просили суд ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Припинити право власності ОСОБА_5 на 1/40 частку у квартирі АДРЕСА_3 з урахуванням попередньо внесених позивачем грошових коштів - ринкової вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також просили стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/40 частку квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано виплатити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 компенсацію вартості 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 32375,00 грн, внесені на депозитний рахунок згідно квитанції № 0.0..1 від 12 січня 2021 року.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що малолітньої ОСОБА_5 іншого будь-якого житла на праві власності, крім 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 немає.

Вважає посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на рішення Верховного Суду України (постанови в справі № 6-81цс11, справі № 6-68цс14, у справі №6-37цс13), постанови Великої Палати Верховного Суду (у справі № 908/1754/17, у справі № 61-7711св18, справі № 61-20582св18) безпідставними, оскільки зазначені постанови стосуються саме повнолітніх осіб, в той час, як ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є малолітньою особою, і це має істотне значення для вирішення даної справи.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказував на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської в м. Києві Державної адміністрації проти позовних вимог.

Тому скаржник вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим через грубе порушення норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

13 вересня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивачів - адвоката Ємець Світлани Миколаївни, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник позивачів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, про те, що спір між сторонами у справі полягає виключно у праві користування спірною квартирою їх матір`ю, оскільки неповноліття дитина спірною квартирою не користується. Вказував, що зазначена обставина визнавалась відповідачами, які не заперечували про те, що дитина проживає разом з батьками.

Також встановлено, що ухвалою Київського апеляційного суду від 27.12.2022 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційної скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2022 року у даній справі (а.с. 85-86 том 2).

Постановою Верховного Суду від 19 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 27.12.2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (а.с. 170-176 том 2).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спір між сторонами у справі полягає виключно у праві користування спірною квартирою їх матір`ю - ОСОБА_6 , неповнолітня дитина спірною квартирою не користується, а відтак враховуючи, що вищевказана 1/40 частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам дитини, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову про припинення права неповнолітньої ОСОБА_5 на 1/40 частку у спільному майні.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30 січня 2006 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації №147, спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 належала в на праві приватної, спільної власності в рівних долях ОСОБА_7 та членам його сім`ї ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 ..

Спірна квартира складається з трьох кімнат, загальною площею - 72,17 кв. м, у тому числі житловою площею - 42,20 кв. м..

ОСОБА_7 . помер12.10.2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з №29).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.09.2014 ОСОБА_3 успадкував 1/5 частку спірної квартири на підставі заповіту від 28.04.2011 року, згідно з яким померлий ОСОБА_7 заповів 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , що за життя належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, своєму сину - позивачу ОСОБА_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

В 2012 році був укладений договір дарування від 05.03.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .. На підставі цього договору ОСОБА_1 став власником 2/5 частин спірної квартири.

Як зазначено в позовній заяві, у спірній квартирі залишилися проживати позивач ОСОБА_3 його мати ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_4 та дитиною ОСОБА_5 . ОСОБА_6 фактично проживала в приватному будинку АДРЕСА_5 , частина якого належить їй на праві спадкування, проте не бажала оформити спадкове нерухоме майно належним чином. На той час позивач перебував в цивільному шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 (наразі ОСОБА_2 ), з якою проживав разом в належній їй на праві приватної власності квартирі за адресою: АДРЕСА_6 .

10.08.2012 позивачі зареєстрували шлюб.

09.11.2012 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В., відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_6 подарували позивачці ОСОБА_2 5/10 частин квартири та позивачу ОСОБА_3 - 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 .

Одночасно був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В., відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

Як стверджують позивачі, укладанням зазначених договорів фактично були виконані умови попередньої домовленості між позивачами, ОСОБА_6 та відповідачами по справі. Будь-яких інших домовленостей не існувало.

Таким чином, позивачі набули право власності на всю спірну квартиру.

Згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.11.2019 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину № 503, видане 29.09.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю. та визнано право власності на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/40 частини від майна по заповіту, а саме квартири АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення, 22.06.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. було видано свідоцтво на право на спадщину за заповітом на 7/40 частин спірної квартири - позивачу, та на 1/40 частину - ОСОБА_6

10.07.2020 року був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., відповідно до якого, ОСОБА_6 подарувала неповнолітній дочці відповідачів - ОСОБА_5 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 27 том 1).

Також встановлено, що судом першої інстанції було допитано в якості свідків ряд осіб, які надали наступні показання: так свідок ОСОБА_9 показала суду, що знає ОСОБА_1 , знає їх маму, знає про те, що у них відбуваються конфлікти. Знає, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була окрема квартира, вони її обміняли, туди заїхав ОСОБА_1 з сім`єю і тепер сварки, ніби внучку прописали до спірної квартири. У спірній квартирі живе одна мама, а ОСОБА_3 з ОСОБА_2 орендують квартиру.

Свідок ОСОБА_10 показала, що 2 роки тому працювала ріелтором, до неї звернулися ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , щоб та допомогла їм продати їх квартиру по АДРЕСА_7 . Їй сказали, що в квартирі тимчасово проживає мама ОСОБА_3 . Коли приїхала на огляд, мешканці у дворі сказали, що квартира проблемна є конфлікт між членами сім`ї. Потім вона зустріла маму ОСОБА_3 , вона жалілася, що їй немає де жити. Вона ОСОБА_3 повідомила про ці обставини і продаж квартири був призупинений. Це було приблизно літо 2020 року. Коли вони виставляли на продаж квартиру, дітей не було зареєстрованих, але коли вже виставили на продаж з`явилась інформація про права власності на квартиру. По документах на той час частини не було. Свідок знає, що у сім`ї ОСОБА_1 - три брати.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 показала, що знає особисто ОСОБА_2 років з десять, з дитячого віку знає ОСОБА_1 , від них самих їй відомо про проблеми в родині з приводу квартири. Знає, що ОСОБА_2 мала свою квартиру. З 2012 ОСОБА_2 працювала у неї адміністратором і вона бачила, як знущалися з неї в родині ОСОБА_1 . ОСОБА_2 продала квартиру на Куренівці та переїхала на Троєщину у 2х кімнатну, там зробили хороший ремонт. Зараз там живе ОСОБА_1 . Коли він одружився у нього почалися проблеми з мамою, знає про це зі слів обох сторін. В 2012 році ОСОБА_3 з ОСОБА_2 переїхали в трикімнатну квартиру. Мама ОСОБА_1 приїздила до ОСОБА_2 і жалілася на сина ОСОБА_1 , що він її ображає. Неповнолітню дитину відповідачів вона ніколи у дворі будинку не бачила. Знає, що ОСОБА_8 пішов жити до своєї дружини. Брати між собою не спілкуються, хотіли продати квартиру і купити мамі гостінку чи кімнату, але мати влаштовувала скандали. Їй відомо, що мама сторін подарувала свою частку онучці, тобто доньці відповідачів. Свідок вказала, що їй відомо, що ОСОБА_6 проживає в будинку в селі все літо. Всі проблеми та спори у даній родині відбуваються виключно через квартирне питання. А також свідку відомо, що обмін квартири не був примусовим. Кожен із братів хотів отримати свою частину в квартирі.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 показала, що ОСОБА_1 знає, сім`я хороша, знає їх з 1984 року. ОСОБА_3 із мамою поступив несправедливо, мама і батька примусила і сама переписала свою частку на ОСОБА_3 . Після смерті батька, ОСОБА_3 матір виписав з квартири і випадково побачили, що він продає квартиру. Мама ніколи з ОСОБА_3 не сварилася, нічого їм поганого не робила. ОСОБА_3 почав робити їй капості, то світло то воду перекриє. Приблизно рік як ОСОБА_3 з ОСОБА_2 проживають окремо, не давав їй користуватися водою. Знає, що колись викликалася поліція. Зі слів ОСОБА_6 , свідку відомо, що вона поновила свою реєстрацію у спірній квартирі. Відносини між ОСОБА_6 і синами були добрі, жодних скандалів вона не чула.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 показав, що йому відомо, що молодшому брату перешкодили продати квартиру. Коли побачили оголошення про продаж квартири, дізналися, що мама виписана, хоча обіцяли, що мама буде жити в квартирі, а свою частку відчужить на користь ОСОБА_3 . Жили вони нормально, потім з ОСОБА_2 почалися непорозуміння. На літо мама з татом виїжджали у село. Мама працює вахтером у школі. В квартирі цілий рік відкриті вікна, була відключена вода, напевно щоб вижити матір. Обрізали світло. У судовому порядку приписку поновили. Так захотіла мати і подарувала свою частку дитині. Свідку не відомо чому ОСОБА_3 пішов з квартири, вони з молодшим братом не спілкуються, конфлікту немає. У суді були 2 чи 3 спори щодо спірної квартири. Знає, що ОСОБА_2 належала квартира, земельні ділянки, вони все продали.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 показала, що свою частку квартири вже подарувала онучці, син хоче продати, а їй жити немає де. Навіть не знала, коли її виписали із квартири. ОСОБА_8 одружився пішов жити до дружини, потім одружився ОСОБА_1 , народилася ОСОБА_5 . ОСОБА_3 почав жити з ОСОБА_2 . ОСОБА_1 викупив у них квартиру. Свідок показала, що вона попросила чоловіка переписати свою частку на ОСОБА_3 . Коли помер чоловік, ОСОБА_3 з ОСОБА_2 одразу почали оформляти квартиру і її ОСОБА_2 вмовила теж переписати свою частку на ОСОБА_3 . Потім свідок побачила, що квартира виставлена на продаж, це було несподівано. У них ввесь час були борги. Вона відновила приписку, з чоловікової частки їй виділили частку у квартирі. ОСОБА_5 її онучка, вона з нею спілкується, вказала що нічого не може дати ОСОБА_5 , тому і вирішила їй частину віддати. ОСОБА_3 почав ставити питання про продаж квартири. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вона не обмежувала у користуванні і володінні квартирою. Ночувала у сусідки, прати і митися ходила до старших синів, до сусідки. Зверталася до суду, викликала поліцію. Коли приходила брокерша, пропонувала щось купити, але ОСОБА_3 відмовився, він нічого не пропонував. ОСОБА_3 не розмовляє, висловлюється нецензурною лайкою. З братами не спілкується. З чоловіком вони виїздили у село в Житомирську область в хату батьків чоловіка. Там спадщину вона не отримала. Сестра з братом чоловіка отримали спадщину.

Верховний Суд у постанові від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21) дійшов наступних правових висновків.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна (стаття 71 ЦК України).

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку задовольняючи позовні вимоги та припиняючи право власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/40 частку квартири АДРЕСА_1 , оскільки не врахував ті обставини, що у малолітньої ОСОБА_5 іншого житла на праві власності, крім 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 немає, а також відсутній дозвіл органу опіки та піклування на припинення права власності малолітньої дитини.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до реєстру територіальної громади м. Києва, малолітня ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована та проживає разом із батьками за адресою: АДРЕСА_6 , а тому є підстави для припинення права власності малолітної ОСОБА_5 на 1/40 частку спірної квартири АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що квартира в якій зареєстрована малолітня ОСОБА_5 належить їй на праві власності.

Також колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в своїй заяві про розгляд справи без участі представника, зазначив, що заперечує проти заявлених позовних вимог (а.с. 53 том 1).

Разом з тим, висновок Служби у справах дітей та сім'ї про надання дозволу на позбавлення малолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/40 частки квартири за адресою: АДРЕСА_8 матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивачів не було порушено малолітньою ОСОБА_5 .

При вирішенні даного спору суд першої інстанції не врахувавав наявні обставини справи, а також не врахував правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21) та ст.ст. 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства".

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосування норм матеріального права і підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову, оскільки відповідач є малолітньою дитиною, інше нерухоме майно відсутнє, висновку Служби у справах дітей та сім`ї про надання дозволу на позбавлення малолітньої ОСОБА_5 на частку їй майна матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.09.2022 року підлягав сплаті судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн (150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).

За подання касаційної скарги на ухвалу Київського апеляційного суду від 27.12.2022 року скаржником сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн (а.с. 89 том 2).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивачів на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1797,20 грн (сплачений судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг), тобто по 898,60 грн з кожного з позивачів.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які діють в свої інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської в місті Києві державної адміністрації про припинення права на 1/40 частку в квартирі - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 898 (вісімсот дев`яносто вісім) грн 60 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_9 .

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований: НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_10 .

Повний текст постанови складено «11» жовтня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник