ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8269/23 Справа № 202/8817/22 Суддя у 1-й інстанції - Ісаєва Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Дніпровська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння (суддя першої інстанції Ісаєва Д.А.) , -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Дніпровська міська рада з позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтовуючи вимоги тим, що у 1949 році діду позивача ОСОБА_4 було відведено в постійне безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 0,15 га, де він побудував житловий будинок літ. А-1 житловою площею 24,8 кв.м., загальною площею 43,4 кв.м., та сараї літ. В-1 та літ Б-1.

Після переходу частини села Самаровка до складу Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська земельній ділянці була присвоєна адреса: АДРЕСА_1 (у зв`язку зі зміною нумерації № 30).

Рішенням № 43 від 09 січня 1962 року виконком Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська визнав право власності на зазначене домоволодіння, а 12 січня 1962 року відділ комунального господарства виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 в цілому.

У 1976 році ОСОБА_5 сараї літ. В-1 та Б-1 перебудовані в житловий будинок літ. Б-1, житловою площею 21,5 кв.м, загальною площею 46,0 кв.м., куди дід дозволив пересилитися для проживання сім`ї його батька ОСОБА_4 .

25 жовтня 1983 року ОСОБА_5 написав на ім`я позивача заповіт, залишивши йому житловий будинок із надвірними будівлями, які знаходяться в АДРЕСА_2 .

Крім того, дід збудував два сараї літ.В та Г, сарай літ.Д з погребом від Д, входом в погріб літ.Е, убиральню літ.Н, колодязь № 2, огорожі та інші тимчасові споруди, на що він починаючи з 1981 року готував документи для внесення поточних змін у технічну документацію., але закінчити оформлення документів не встиг, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, склавши на ім`я позивача ще у 1983 році заповіт, яким заповів позивачеві житловий будинок із надвірними будівлями за зазначеною адресою.

Всупереч волі діда та складеному ним за життя заповіту, мати позивача ОСОБА_6 залишила у себе документи та без звернення і згоди органів опіки та піклування, адже позивач був неповнолітнім на той час, розпорядилась спадщиною, отримавши рішення виконкому Індустріальної районної Ради народних депутатів № 181 від 15 квітня 1988 року, № 508.2 від 14 жовтня 1988 року та № 607.31 від 23 грудня 1988 року про узаконення самовільних будівель, якими за ОСОБА_4 , батьком позивача, зареєстровано право власності на 55/100 часток житлового будинку літ. А-1, а сараї та інші споруди не були зареєстровані, оскільки у свідоцтві про право на спадщину, яке отримав його батько, таких побудов зазначено не було.

Записи Погосподарської книги та вищезазначені рішення виконкому в сукупності свідчать про відведення в передбаченому законом порядку земельної ділянки під забудову лише діду ОСОБА_5 та про відсутність закріплення органами місцевого самоврядування частини земельної ділянки, наданої дідові, за батьком ОСОБА_4 , без чого було неможливо введення в експлуатацію житлового будинку Б-1 з господарськими будівлями на ім`я ОСОБА_4 з наступним узаконенням за ним житлового будинку Б-1, сараю Г, гаражу В, визнання його співвласником домоволодіння та визнання за ним права власності на частку у домоволодінні, а тому позивач вважає, що частка у майні, яка була зареєстрована за батьком позивача ОСОБА_4 , що зменшило і земельну ділянку, яка знаходилась у постійному користуванні, не могла бути надана йому за рішеннями виконкому без згоди законного землекористувача ( діда позивача або його, як спадкоємця за заповітом), що і стало підставою для зміни виконкомом свідоцтв про право власності на 45/100 часток домоволодіння та 55/100 часток відповідно.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2011 року у цивільній справі № 0417/2-90/20 проведено розподіл спільного майна в натурі між позивачем та його сестрою ОСОБА_3 , яка після смерті батька успадкувала його частку 55/100 домоволодіння, в межах якої судом і було виділено їй квартиру АДРЕСА_3 в житловому будинку літ. Б-1 з приміщеннями: 2-1 (4,1 кв.м.) - коридор, 2-2 (9,5 кв.м.) - прихожа, 2-3 (16,6 кв.м.) - житлова кімната, 2-4 (5,9 кв.м.) - житлова кімната, 2-5 (10,9 кв.м.) - кухня, разом 46,0 кв.м., а також будівлі і споруди, в тому числі і в загальному користуванні: гараж літ.В, сарай літ.Г, погріб Ж, вбиральня літ.Н, душ літ.П, навіс літ.Л, навіс літ.М, сарай літ.І, огорожі №4-14, 1/2 частка колодязя літ.К, 1/2 частка хвіртки №1, 1/2 частка огорожі №2, 1/2 частка воріт №3, 1/2 частка мостінь І, що за договором дарування від 30 листопада 2012 року, укладеному ОСОБА_3 перейшли у власність ОСОБА_2 разом із земельною ділянкою 1210,55 кв.м. по фактичному користуванню.

У березні 2019 року позивач, намагаючись закріпити своє право землекористувача документально, враховуючи, що за ч.1 ст. 90 Земельного кодексу УРСР від 08 липня 1970 року право користування земельною ділянкою переходить разом із переходом права власності на будівлю, звернувся до Управління Держгеокадастру, де йому відмовили у прийнятті документів, пославшись на визначення порядку користування земельною ділянкою по фактичному розташуванню земельної ділянки за рішенням суду від 04 липня 2011 року, а щоб оформити кадастрові номери потрібно надати документи про відвід земельної ділянки її первісному забудовнику, тобто діду позивача. При зверненні позивача до обласних та міських архівів з`ясувалось, що документи про надання земельної ділянки АДРЕСА_2 як діду ОСОБА_5 , так і батьку ОСОБА_4 для зведення житлового будинку відсутні, однак з архівного відділу Дніпровської райдержадміністрації надано копію Погосподарської книги Самаровської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за 1950-1952 роки, де містяться записи про відведення ОСОБА_5 в 1950 році в селі Самаровка, господарство № 14, як робітнику, присадибної ділянки площею 0,15 га під забудову.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачі незаконно володіють земельною ділянкою, яка належить позивачеві на підставі заповіту, складеного дідом на його користь та просить витребувати у ОСОБА_2 55/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 , що складається з квартири АДРЕСА_3 в житвлому будинку літ. Б-1, житловою площею 21,5 кв.м., загальною площею 46,0 кв.м., гаражу літ. В, сараю літ. Г, погрібу літ. Ж, вбиральні літ. Н, що передані їй у власність ОСОБА_3 , та частину земельної ділянки за цією адресою площею 1210,55 кв. м., передану їй по фактичному користуванню ОСОБА_3 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми як процесуального, так і матеріального права, невірно надано оцінку фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного висновку у справі, оскільки судом не враховано неправомірність рішень виконкому, якими позбавили позивача, як спадкоємця після діда за заповітом, враховуючи його малолітній вік на той час, права на отримання спадщини в цілому, а, відтак, і отримати статус користувача земельною ділянкою, яка виділялась дідові під будівництво.

ОСОБА_1 просить Дніпровський апеляційний суд рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

17 серпня 2023 року цивільна справа надійшла до апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Копію ухвали та апеляційної скарги сторонам та їх представникам судом надсилалось поштою 21 серпня 2023 року та на електронні адреси сторін.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року призначено до розгляду по суті на 14 год. 00 хв. на 11 жовтня 2023 року.

Копію ухвали направлено сторонам поштою 30 серпня 2023 року та на електронні адреси сторін.

18 вересня 2023 року, представник Дніпровської міської ради Гущина М.С., скориставшись правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначила про неефективність способу захисту, який обрав позивач і судом першої інстанції вірно надано правову оцінку, внаслідок чого просила вирішити апеляційну скаргу справедливо, неупереджено та з метою захисту прав та інтересів юридичних осіб та інтересів держави.

Судові повістки сторони отримали 30 серпня 2023 року.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 11 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 11 жовтня 2023 року відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Терещенко Т.М., пояснення представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Красєвич А.О., представника третьої особи - Дніпровської міської ради Гущиної М.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процессуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що у 1949 році дідові позивача ОСОБА_5 , який працював в той час сторожем на будівництві, було відведено в постійне безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 0,15 га. На відведеній в постійне користування земельній ділянці дід ОСОБА_5 побудував житловий будинок літ. А-1 житловою площею 24.8 кв.м., загальною площею 43,4 кв.м. та два сараї літ В-1 та літ. Б-1.

Рішенням № 43 від 09 січня 1962 року виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська визнано право власності на зазначене домоволодіння, а 12 січня 1962 року відділ комунального господарства виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська видав ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 .

В 1976 році сараї літ. В-1 та Б.-1 були перебудовані дідом в житловий будинок літ. Б-1 житловою площею 21,5 кв.м., загальною площею 46,0 кв.м.

У 1983 році ОСОБА_5 написав на ім`я позивача заповіт, залишивши останньому житловий будинок із надвірними будівлями, розташовані за вищевказаною адресою.

Окрім цього ОСОБА_5 збудував два сараї літ. В. та Г., сарай літ. Д з погребом від Д, входом в погріб літ. Е. Починаючи з 1981 року ОСОБА_5 готував документи для внесення поточних змін у технічну документацію, оскільки попереднього дозволу для зведення вищевказаних будівель та споруд не було.

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 15 квітня 1988 року № 181 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_2 , узаконення за ОСОБА_4 житлового будинку Б-1, сараю Г, узаконення за ОСОБА_4 сараїв Д, В, затвердження акта приймання житлового будинку Б-1 та акту часток», було вирішено:1. Узаконити за ОСОБА_4 індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 , побудова на земельній ділянці; 2. Узаконити за гр. ОСОБА_4 , побудовані на земельній ділянці АДРЕСА_2 ; 3. Змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_2 згідно акту часток, встановивши право власності на 61/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_5 ; на 39/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_4 ..

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 14 жовтня 1988 року № 5082 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 та затвердження акту часток» зазначено, що заявник ( ОСОБА_4 ) приховав, що на момент прийняття рішення від 15 квітня 1988 року №181 ОСОБА_5 помер, та враховуючи викладене, згоду співвласників, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , вирішив: змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_2 згідно акту часток, встановивши право власності: на 45/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_1 ; на 55/100 частик домоволодіння за ОСОБА_4 ..

Окрім цього, рішенням Індустріального районного суду від 29 січня 2016 року по справі № 202/1601/16-ц предметом спору якого було спірне нерухоме майно, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в частині визнання дій ОСОБА_6 щодо надання ОСОБА_4 дозволу на узаконення шляхом введення в експлуатацію та оформлення на його ім`я права власності на житловий будинок Б-1 сараїв В, самовільно збудованих у спадковому домоволодінні АДРЕСА_2 , адже позовні вимоги є безпідставними.

За доводами позивача та посиланням на записи Погосподарської книги, відведення в передбаченому порядку земельної ділянки під забудову надавалось лише ОСОБА_5 , однак судом першої інстанції встановлено з тексту вищевказаної книги, що ОСОБА_5 є головою сім`ї, до складу якої входять: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , яким надано у господарювання земельну ділянку. Інформація щодо виділення саме ОСОБА_5 земельної ділянки під забудову відсутня.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач неодноразово наголошував на протиправності рішень Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради.

Однак вищевказана протиправність не знайшла свого підтвердження у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2011 року по справі № 0417/2-90/11.

Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував той факт, що 55/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 належить саме ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що предметом заявленого позову є вимога про витребування у ОСОБА_2 55/100 часток домоволодіння та земельної ділянки площею 1210,55 кв. м. по АДРЕСА_2 та первісним безстроковим постійним користувачем зазначеної земельної ділянки був його дід ОСОБА_5 , 1919 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а після його смерті, позивач, як спадкоємець за заповітом діда, складеного на його ім`я, є безпідставними, оскільки прийняті в 1988 році рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 508.2 та № 607,31 змінили порядок її використання, закріпивши ідеальні частки між співвласниками домоволодіння.

Як вбачається із матеріалів справи, за життя ОСОБА_4 звів самочинне будівництво та набув у встановленому законами на той час право власності.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та постанова Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року № 3211 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які діяли на час відведення земельної ділянки дідові та визначали умови та правові наслідки будівництва, не містили норми про відведення земельної ділянки у безстрокове користування для побудови індивідуального житлового будинку усім членам сім`ї забудовника, а вказували на відведення земельної ділянки лише індивідуально забудовнику, а побудовані на відведених земельних ділянках будинки ставали особистою власністю забудовника, є безпідставними, виходячи з наступного.

Із тексту Погосподарської книги вбачається, що ОСОБА_5 є головою сім`ї, до складу якої входять: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , яким надано у господарювання земельну ділянку. Інформація щодо виділення саме ОСОБА_5 земельної ділянки під забудову відсутня.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що право постійного користування земельною ділянкою площею 0,15 га, виділеною дідові позивачу в 1949 році не втратилось, як і позивача право постійного землекористування зазначеною ділянкою як правонаступника такого землекористувача його спадкоємцем за заповітом навіть при відсутності державного акта та лише при наявності запису в Погосподарській книзі Самаровської сільської ради, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вказано в ухвалі Індустріального суду м. Дніпропетровська від 07.04.2020 року у справі № 202/1601/16-ц, провадження № 8/202/2/2020 (а.с. 131 135), наявність записів в Погосподарський книзі Самаровської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за 1950-1952 роки, в якій містяться записи про відведення ОСОБА_5 в 1950 році в селі Самаровка, господарства, як робітнику, присадибної ділянки площею 0,15 га під забудову, не впливає на юридичну оцінку обставин, здійснену судом.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що виконком районної Ради прийняв незаконні, неправомірні рішення № 181 від 15.04.1988 року, № 508.2 від 14.10.1988 року та № 607.31 від 23.12.1988 року про узаконення самовільних будівель за померлим батьком ОСОБА_4 , визнання його співвласником домоволодіння та встановлення його частки як співвласника в розмірі 55/100 часток, оскільки у нього земельна ділянка для індивідуального будівництва була відсутня; на виділення частини земельної ділянки дід позивача згоди не надавав, тобто рішення були прийняті взагалі без вирішення питання про надання земельної ділянки або її частини під забудову його батькові, є безпідставними, виходячи з наступного.

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 15.04.1988 року № 181 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_2 , узаконення за ОСОБА_4 житлового будинку Б-1, сараю Г, узаконенні за ОСОБА_5 сараїв Д, В, затвердження акта приймання житлового будинку Б-1 та акту часток», було вирішено:1. Узаконити за ОСОБА_4 індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 , побудова на земельній ділянці; 2. Узаконити за гр. ОСОБА_5 сараї В, Д, побудовані на земельній ділянці АДРЕСА_2 ; 3. Змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_2 згідно акту часток, встановивши право власності на 61/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_5 ; на 39/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_4 .

Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 14.10.1988 року № 508.2 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 та затвердження акту часток» зазначено, що заявник ОСОБА_4 приховав, що на момент прийняття рішення в ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, та враховуючи викладене, згоду співвласників, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , вирішив: 3. Змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_2 згідно акту часток, встановивши право власності: на 45/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_1 ; на 55/100 частик домоволодіння за ОСОБА_4 .

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 23.12.1988 року № 607.31, узаконено за гр. ОСОБА_4 гараж В розміром 5,40 х 5,25 м, переобладнаний із сараю на земельній ділянці АДРЕСА_2 (том № 1, а.с. 44 45, 47 48).

Як вбачається із рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2011 року у справі № 0417/2-90/11, підстав для скасування рішень Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 15.04.1988 року № 181, від 14.10.1988 року № 508.2, від 23.12.1988 року № 607.31 немає.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що будучи єдиним постійним законним землекористувачем земельної ділянки, позивач вважає, що набув право власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти нерухомого майна, зокрема на 55/100 часток домоволодіння, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до Інформаційної довідки Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 23.04.2008 року № 5080, 55/100 частка домоволодіння АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину /ВАК 105109 реєстр 5 273 /15.04.2003/ видане Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою; 45/100 частка домоволодіння АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності /б/н/ 11.03.2002 / виданий виконавчим комітетом Індустріальної районної ради (том № 1, а.с. 129 130).

Як вбачається із рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2011 року у справі № 0417/2-90/11 не вбачається законних підстав для задоволення вимог щодо визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності на 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 на 55/100 частини домоволодіння, виданого ОСОБА_3 та 45/100 частин домоволодіння, виданого ОСОБА_1 (том № 1, а.с. 70 73).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2012року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2011 року залишено без змін.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 16 жовтня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна