КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 382/287/21
провадження № 22-ц/824/2000/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Кравченко Н. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та встановлення нікчемності правочину, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» - Жовтонецького Віктора Миколайовича на заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 серпня 2022 року в складі судді Кисіль О. А.,

встановив:

16.03.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про захист прав споживачів та встановлення нікчемності правочину.

Посилалась на ті підстави, що з 2015 року ц неї став погіршуватися зір, вона потребувала коштів на проведення операції на очах, а тому вимушена була звернутися до відповідача з метою отримання кредиту.

03 серпня 2017 року відповідач видав їй кредит на поточні потреби. Сума позики, яку відповідно до заяви на видачу готівки №020Т01N2GO від 04.08.2017 їй було видано банком, становить 80 125,80 грн.

Відповідач з незрозумілих причин зобов`язав її внести на ім`я працівника банку ОСОБА_2 8 000 грн, що вона змушена була вчинити, а тому сума кредитних коштів, які були нею фактично отримані, становила 72 125,80 грн.

Зазначала, що на час виникнення кредитних відносин з відповідачем вона майже нічого не бачила, не могла самостійно прочитати жодного документу, ставила підпис в тих місцях, де банком було проставлено відмітку.

З часу отримання кредиту до даного часу вона на повернення кредиту сплатила відповідачу кошти в сумі 92 823 грн.

21.06.2019 їй стало відомо про відкриття Яготинським РВ ДВС ГТУЮ в Київській області виконавчого провадження НОМЕР_1 від 13.06.2019 на підставі виконавчого напису нотаріуса про стягнення з неї боргу в сумі 184 992,69 грн.

З матеріалів виконавчого провадження вона ознайомилась з текстом кредитного договору №Z60.796.70485 від 03.08.2017.

Вивчивши зміст кредитний договір №Z60.796.70485 від 03.08.2017 та заяви про приєднання до договору добровільного страхування життя №ПБ 130800 від 23.05.2014, вона дійшла висновку про те, що ці угоди є недійсними, оскільки:

1. На час їх укладення у неї було діагностовано катаракту та відшарування сітківки обох очей, що не давало їй змоги повноцінно бачити, сприймати об`єкти навколишнього середовища, орієнтуватися у просторі та читати;

2. Текст кредитного договору №Z60.796.70485 від 03.08.2017 та заяви про приєднання до договору добровільного страхування життя №ПБ 130800 від 23.05.2014 були надані банком, який їх розробив, та виконані настільки дрібним шрифтом, що людині зі здоровим зором досить складно їх прочитати;

3. Тексти цих угод викладені надто незрозуміло для людини, яка не має спеціальної професійної освіти;

4. Оригінал кредитного договору нею не підписаний, що свідчить про невідповідність даного договору вимогам ч. 3 ст. 203 та ч. 2, ч. 3 ст. 207 ЦК України. У договір не внесено інформації про особу, якій надано повноваження з підписання договору зі сторони банку. Використання факсимільного відтворення підпису та відтиску печатки банку є неналежними, оскільки Заява №Z60.796.70485 про акцепт публічної оферти ПАТ "Ідея Банк" на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку не містить зразків відповідного аналога власноручного підпису та печатки банку;

5. Сторінки кредитного договору не пронумеровані; в кінці кожної сторінки не передбачене місце для підпису позичальника ( в кінці кожної сторінки її підпис відсутній),що дає можливість кредитору змінювати умови договору на власний розсуд. Тому вона не впевнена в тому, що саме такі умови були запропоновані банком при наданні кредиту;

6. У пункті 1.8 кредитного договору відповідачем внесено застереження про те, що "позичальник стверджує, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки, протягом всього строку кредитування, і погоджується на ці ризики", - тим самим визначає високу ризиковість для позичальника таких кредитних відносин та ступеню відповідальності по зобов`язанням;

7. В пункті 1.10 банк визначає зобов`язання позичальника у вигляді плати за обслуговування кредиту, яка включає плату за надання інформації позичальнику по рахункам позичальника та опрацювання запитів позичальника, проте банк не надає інформації про порядок, спосіб та формулу розрахунку такої плати;

8. В пункті 1.12 банк визначає твердження про те, що позичальник дає згоду на укладення за рахунок позичальника, як страхувальника та застрахованої особи, договору добровільного страхування життя. Така обставина свідчить про те, що у банку навіть н е було наміру з`ясувати чи має вона наразі страховий поліс ( чи є вона застрахованою особою). Внесення такого пункту до кредитного договору ставить під сумнів добровільність такого страхування;

9. Неприйнятними є умови, визначені банком у пункті 2.5 кредитного договору щодо порядку нарахування процентів, а саме: 2 разі на місяць за методом "факт/факт"; та плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме: щомісяця, починаючи з дати видачі кредиту;

10. Пунктом 5.7 кредитного договору банк визначив умову, яка взагалі не може вважатися справедливою: "...реальна річна процентна ставка складає 197,2000%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом ( у т. ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) на момент укладання договору складає 270 838,4800 гривень.

За наведених обставин просила суд:

встановити нікчемність правочину - кредитного договору №Z60.796.70485 від 03.08.2017 та заяви №Z60.796.70485 від 03.08.2017 про приєднання до договору добровільного страхування життя №ПБ 130800 від 23.05.2014;

застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину;

визнати зарахованою сплачену ОСОБА_1 ПАТ "Ідея Банк" суму коштів у розмірі 98 887,24 грн на повернення позики, яку вона отримала 03.08.2017 у розмірі 80 125,80 грн;

стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на правничу допомогу адвоката.

Заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 12 серпня 2022 року позов задоволено.

Встановлено, що кредитний договір №Z60.796.70485 від 03.08.2017 та заява №Z60.796.70485 від 03.08.2017 про приєднання до договору добровільного страхування життя №ПБ 130800 від 23.05.2014 є нікчемними та застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом зарахування сплаченого ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» коштів у розмірі 98 887,24 грн на повернення позики, яку ОСОБА_1 отримала 03.08.2017 у розмірі 80 125,80 грн.

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 4 962 грн.

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 14 листопада 2022 року заяву АТ «Ідея Банк» про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

22.12.2022 представник АТ «Ідея Банк» - Жовтонецький В. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 серпня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаного позову в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що ухвалюючи заочне рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим порушив ст. 13 ЦПК України.

На думку відповідача, обраний позивачем спосіб захисту в частині встановлення нікчемності кредитного договору №Z60.796.70485 від 03.08.2017 є неналежним способом захисту прав та інтересів.

Визнаючи нікчемною заяву №Z60.796.70485 від 03.08.2017 про приєднання до договору добровільного страхування життя №ПБ 130800 від 23.05.2014, суд першої інстанції не врахував, що до справи не було залучено страховика - ПАТ "Страхова компанія "УНІКА Життя", з яким позивачем було укладено договір добровільного страхування життя № ПБ 130800 від 23.05.2014, що відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України є окремою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Також не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 80 125,80 грн. Банк повністю виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору та надав позивачу кредитні кошти в сумі 99 997 грн (80 125,80 грн +19 871,20 грн) у порядку та спосіб, передбачений цим договором.

Суд першої інстанції погодився з надуманими твердженнями позивача про те, що кредитний договір ОСОБА_1 не підписаний, оскільки такі спростовуються самим кредитним договором №Z60.796.70485 від 03.08.2017, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи, який містить підпис ОСОБА_1 .

Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що неприйнятним є п. 2.5 кредитного договору, згідно якого плата за користування кредитом нараховується двічі на місяць за методом «факт/факт». Вважає, що застосування такого методу нарахування жодним чином не створює прихованої відповідальності чи додаткового фінансового навантаження на позивача за користування кредитними коштами, а відповідно не може порушувати її права. Позивач, підписуючи кредитний договір, погодилась на такий розмір процентів за користування кредитними коштами, та умови їх нарахування.

Необґрунтованим вважає висновок суд у першої інстанції про те, що реальна відсоткова ставка за кредитним договором у розмірі 197.2000% є несправедливою. Надана позивачу інформація по умовах кредитування у відповідності до вимог Закону України "Про споживче кредитування" виключає можливість несправедливості договору, односторонності, відсутності об`єктивної, повної і достовірної інформації про умови споживчого кредитування, прихованості та введення в оману позичальника.

Суд першої інстанції не надав оцінки запереченням АТ "Ідея Банк" щодо заявленої позивачем до стягнення понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Крім того, суду не надано доказів у підтвердження понесення позивачем витрат, які б відповідали Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на загальну суму 15 000 грн.

Квитанція від 15.03.2021, яка складена адвокатом Коваль Л. М. на суму 5 000 грн, не підтверджує понесення позивачем вказаних судових витрат.

18.03.20223 представник ОСОБА_1 - адвокат Коваль Л. М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що позивачем було правильно обрано спосіб захисту, позовні вимоги були належним чином обґрунтовані та доведені на підставі зібраних доказів.

Позивачу недоступні інші можливості захисту її прав, тому нею заявлено вимогу до суду про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 та ст. 599 ЦК України, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем та відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.

Зазначила, що встановивши нікчемність кредитного договору та заяви про приєднання до договору добровільного страхування життя суд правомірно застосував наслідки недійсності нікчемного правочину.

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена у розділі 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором».

Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування з 03.09.2017 по 03.08.2021 складає 221 387,97 грн. Розмір відсотків є у три рази меншим від розміру комісії. Загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування є суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого ОСОБА_1 , що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

В судовому засіданні представник АТ «Ідея Банк» - Жовтонецький В. М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Колваль Л. М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом , що 03 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z60.796.70485, згідно з якими банк надав позичальнику кредит строком на 48 місяців на поточні потреби в сумі 99 997 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) (а. с. 97 т.1).

Згідно із пунктом 1.3 кредитного договору позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6,00 % (маржу банку).

Змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,50 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,50 %. Кінцевим терміном повернення кредиту є 03 серпня 2021 року.

Пунктом 1.10 кредитного договору банк встановив плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та і розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до п. 3.2.4 кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунка щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

03 серпня 2017 року ОСОБА_1 підписала заяву № Z60.796.70485 від 03.08.2017 про акцепт публічної оферти ПАТ "Ідея Банк" на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, чим виявила бажання акцептувати Публічну оферту ПАТ "Ідея Банк" на укладення договору про використання аналогу власноручного підпису та відтиску печатки Банку від 16 вересня 2015 року, яка розміщена на сайті Банку за електронною адресою: www/ideabank.ua на умовах, запропонованих Банком (а.с.105 т.1).

ОСОБА_1 підписала заяву № Z60.796.70485 від 03.08.2017 про приєднання до договору добровільного страхування життя № ПБ 130800 від 23.05.2014, чим підтвердила укладення між нею та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УНІКА Життя" індивідуального договору страхування життя (а.с.104 т.1).

Ухвалюючи рішення про встановлення нікчемності кредитного договору та заяви про приєднання до договору добровільного страхування з застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір було укладено з порушенням вимог ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", містить несправедливі умови щодо реальної річної процентної ставки, не підписаний власноручно позивачем в обох примірниках даного договору.

Крім цього, в договір не внесено інформацію про особу, якій надано повноваження з підписання договору від сторони банку, а використання факсимільного відтворення підпису та відтиску печатки банку є неналежним, оскільки заява № Z60.796.70485 від 03.08.2017 про акцепт публічної оферти не містить зразків відповідного аналога власноручного підпису та печатки банку.

Згідно заяви на видачу готівки від 04.08.2017 позивачем було отримано 80 125,80 грн, а згідно квитанції від 04.08.2017 вона перерахувала отримувачу ОСОБА_2 8 000 грн. Відповідно до розрахунку, наданого банком, ОСОБА_1 погашала заборгованість за кредитом та станом на 12.09.2018 дебет та кредит згідно наданого розрахунку складає 98 887,24 грн.

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку, що положення пунктів 1.10,1.12,2.5, 5.7 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та на умовах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем власноручно підписано кредитний договір № Z60.796.70485 від 03.08.2017, укладений між нею та відповідачем.

Та обставина, що позивач не підписала власний примірник договору, не може свідчити ні про несправедливість умов договору, ні про його нікчемність.

Є помилковим висновок суд у першої інстанції про те, що в договір не внесено інформацію про особу, якій надано повноваження з його підписання від сторони банку, а використання факсимільного відтворення підпису та відтиску печатки банку є неналежним, оскільки заява № Z60.796.70485 від 03.08.2017 про акцепт публічної оферти не містить зразків відповідного аналога власноручного підпису та печатки банку.

Кредитний договір, укладений між сторонами, містить зазначення уповноваженої особи на його підписання з боку банку, а саме зазначення, що такою особою є ОСОБА_3 .

Як вбачається з заяви № Z60.796.70485 від 03.08.2017 про акцепт публічної оферти ПАТ "Ідея Банк" на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, на останній міститься зразок факсиміле підпису відповідальної особи АТ "Ідея Банк". Підписавши вказану заяву, позивач акцептувала публічну оферту банку на укладення договору про використання аналогу власноручного підпису та відтиску печатки Банку від 16 вересня 2015 року, яка розміщена на сайті Банку за електронною адресою: www/ideabank.ua.

Є необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо несправедливості умов договору в частині визначення реальної процентної ставки за кредитним договором у розмірі 197.2000%.

Згідно п. 5. 1 кредитного договору, банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальнику в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірний даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Відповідно до Паспорту споживчого кредиту (розділ 4), який особисто підписано позичальником 03.08.2017, встановлено, що реальна річна процентна ставка становитиме по кредитному договору 197,2000%.

Позивачем також підтверджено отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі, суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі, в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про споживче кредитування" споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, в тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Позивач не відмовилась від кредитного договору.

Колегія суддів також враховує, що договір позичальником частково виконувався (частина перша статті 82 ЦПК України), а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Не є підставою, що свідчить про нікчемність укладеного кредитного договору умова договору про нарахування процентів 2 рази на місяць за методом "факт/факт", а висновки суду першої інстанції у вказаній частині є необґрунтованими.

Згідно із пунктом 3.2.4 кредитного договору від 03 серпня 2017 року № Z60.796.70485 позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Розмір цієї плати визначений у пункті 6.1 кредитного договору, яким передбачено графік платежів за кредитом, в тому числі за тілом кредиту, за процентами та комісією.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило «Lex posterior derogat priori» - «Наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування»".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювання у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20) та від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Щодо дійсності умови кредитного договору про плату за надання інформації про кредит у спірних правовідносинах.

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Пунктом 1.10 кредитного договору позивачу встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6.1 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту.

Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

При цьому одночасно пунктом 3.2.4 кредитного договору визначено, що позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Зміст пункту 3.2.4 кредитного договору контекстуально дублює положення пункту 1.10 кредитного договору в розрізі послуг щодо надання інформації за кредитом (розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості тощо), але в пункті 3.2.4 кредитного договору безоплатно, а в пункті 1.10 кредитного договору з оплатою наданих послуг.

Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, мають оплатний характер, що суперечить як змісту пункту 3.2.4 кредитного договору, так і вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів зазначає, що положення пунктів 1.10 та 6.1 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпocіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкий висновок сформульований в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині визнання нікчемним кредитного договору з застосуванням наслідків нікчемності шляхом зарахування сплачених коштів на повернення позики підлягає скасуванню із прийняттям у вказаній частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів 1.10 та 6.1 (в частині комісії) кредитного договору, колегія вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від №Z60.796.70485 від 03.08.2017 з огляду на нікчемність пунктів 1.10 та 6.1 (в частині комісії) цього договору.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За правилами частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Виконання кредитного договору в частині сплати комісії розпочалося 31.08.2017 р.

У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Врахувавши, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 31.08.2020, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, по вимогам позивача про застосування наслідків нікчемності правочину в частині пені позовна давність не пропущена.

Щодо задоволення позову в частині встановлення нікчемності заяви про приєднання до договору добровільного страхування життя №ПБ 130800 від 23.05.2014, колегія суддів зазначає наступне.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Позивач не залучив страховика до участі у даній справі в якості відповідача і відповідних позовних вимог до нього не пред`явив.

З огляду на те, що стороною договору добровільного страхування життя є ПАТ "Страхова компанія "УНІКА Життя", позивачем не заявлено клопотання про залучення до участі в справі вказаної особи в якості відповідача у справі, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позову у вказаній частині, який заявлений до АТ "Ідея Банк".

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в позовній заяві заявлено про відшкодування судових витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн, які складаються з зустрічі з клієнтом для з`ясування обставин справи, консультування щодо захисту порушеного права та вирішення спору, визначення обсягу правової допомоги , з`ясування правової позиції клієнта; правового аналізу наданих клієнтом документів, як доказів, та визначення обсягу повноти та збирання доказів; пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосовування законодавства у спірних правовідносинах, опрацювання 18-ти судових актів та практики ВСУ та ЄСПЛ; складання позовної заяви; підготовка додатків до позовної заяви; підготовка копій позовної заяви та додатків до неї для направлення відповідачу; участь у розгляді справи.

До позовної заяви позивачем надано договір-доручення про надання правничої допомоги адвокатом від 07.12.2020 та квитанцію до прибуткового касового ордера №14/21 від 15.03.2021 на суму 5 000 грн.

Наявні в матеріалах справи докази дають підстави для висновку про те, що розмір витрат, які сторона позивача має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи у суді, становить 5 000 грн., що відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, а також є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з АТ "Ідея Банк" в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн. Судові витрати відповідача за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З відповідача в дохід держави пі

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» - Жовтонецького Віктора Миколайовича задовольнити частково.

Заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 серпня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства " Ідея Банк" про захист прав споживачів, встановлення нікчемності правочину задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство "Ідея Банк" здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №Z60.796.70485 від 03.08.2017 з огляду на нікчемність пунктів 1.10 та 6.1 (в частині комісії) цього договору.

Стягнути з Акціонерного товариства "Ідея Банк" в дохід держави 908 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства "Ідея Банк`на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

В решті позову відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству "Ідея Банк" за рахунок держави судовий збір у розмірі 2 845 грн у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук