СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7106/23

пр. № 2/759/2924/23

13 жовтня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у квітні 2023 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя та в порядку поділу майна визнати право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на трьохкімнатну квартиру загальною площею 112,50 кв. м, житловою площею 64,50 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що 13.07.2012 між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану адміністрації Пролетарського району м. Ростов-на Дону, у якому у сторін є малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилась у Республіці Кіпр, але є громадянкою України, про спільне життя з відповідачем не склалося, причиною чого є те, що позивач брала участь у заходах та в допомозі АТО, а також позивач у 2016 р. нагороджена Міністерством Оборони України відзнакою «За безкорисне служіння Батьківщині», що також призвело до припинення шлюбних відносин. При цьому під час шлюбу сторонами придбане нерухоме майно 13.01.2014, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: трьохкімнатна квартира загальною площею 112,50 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 де позивач разом з донькою проживають всі останні роки та не мають іншого житла, окрім цієї квартири у зв`язку із цим позивач оплачує комунальні послуги по утриманні квартири, а відповідач у свою чергу ніколи не здійснював їх та не дбав про це майно. Також до спільної сумісної власності входить двоповерховий будинок в АДРЕСА_2 та дверима № НОМЕР_2 в комплексі «GALAXIA BEACH COMPLEX» з ексклюзивним правом користування місцем для паркування № НОМЕР_3 та правом користування басейном, зареєстрованим за № 0/17898, аркуш/план 54/46Е1, ділянка НОМЕР_4 , на АДРЕСА_3 , який був придбаний подружжям за грошову суму у розмірі 220000 євро, який придбаний 07.09.2012. Окрім цього влітку 2021 р. позивач дізналась, що шлюб між нею та відповідачем розірвано ще 23.01.2017 мировим суддею судової ділянки № 5 Пролетарського району міста Ростов-на-Дону за моєї відсутності та без мого відома. На підставі чого позивач вважає, що враховуючи вищевказані обставини та враховуючи інтереси дитини, які мають істотне значення, слід відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона з донькою постійно проживає в спірній квартирі, не мають іншого житла, відповідач не утримує це майно та не дбає про це майно, ухиляється від батьківського обов`язку щодо утримання та виховання спільної з ним дочки, тоді як дитина потребує особливого піклування про неї та через її хвороби великих витрат на її здоров`я та розвиток.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 94, 95).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 20.04.2023 позовну заяв залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 98).

Ухвалою судді від 29.05.20233 відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження (а.с. 139, 140).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.09.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 157).

13.10.2023 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва заяву про забезпечення доказів від 09.10.2023 залишено без розгляду (а.с. 222-223).

13.10.2023 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва заяву про забезпечення доказів від 13.10.2023 залишено без розгляду (а.с. 224-225).

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомленйи належним чином, приични неявки суд не повідомив

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ІІІ. Фактичні обставини справи

судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб 13.07.2012 у відділі ЗАГС адміністрації Пролетарського району м. Ростов-на-Дону Ростовської області, російської федерації (а.с. 20).

У сторін у вказаному шлюбі народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у Лімассол, Республіка Кіпр, що свідчить апостиль від 17.09.2013 (а.с. 21, 22).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою України, що підтверджується довідкою №61221/58 від 03.10.2013 виданої Посольством України в Республіці Кіпр (а.с. 23).

Як вбачається із листа Центрального відділу ВДРАЦС УДР від 17.05.2021 №617/5.1-46б адресованого ОСОБА_1 , відділом надано виписку про розірвання шлюбу від 23.01.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 30-32).

Із акту про фактичне проживання від 31.08.2021 вбачається, що ОСОБА_4 (батько малолітньої ОСОБА_3 ), що зареєстрований та проживає в російській федерації, не проживає та не перебуває за адресою: АДРЕСА_1 та ніколи не проживав, про що засвідчено підписами трьох сусідів, які проживають у кв. АДРЕСА_4 (а.с. 33).

Згідно копії договору-купівлі продажу від 11.09.2012 укладено в Лімасоні 07.09.2012 між компанією Rondonia Estates LTD та ОСОБА_5 , останнім придбано 2-кімнатний будинок/Мезонету з №1 та дверима №203 на першому поверсі комплексу «Galaxia Beach Complex» з ексклюзивним правом користування місцем для паркування № НОМЕР_3 та правом користування комунальним басейном, зареєстрованим під №0/17898, аркуш/план 54/4Е1, ділянка НОМЕР_4 , на АДРЕСА_3 , яке придбано за 97000 тисяч євро, про що складено апостиль від 27.02.2015 на підставі Гаазької конвенції від 05.10.1961 (а.с. 34-40).

Позивачем в якості доказу надано до суду заяву, якою вона дала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_2 спільну сумісну власність подружжя за гроші, що набуті під час зареєстрованого шлюбу з ним, за ціну та на умовах за його розсудом, будь-яку квартиру у м. Києві (а.с. 41).

Проте вказана заява не містить ані підпису заявника, ані посвідчення нотаріуса, а лише текст, внаслідок чого суд критично відноситься до вказаного доказу, як такого, що має жодної юридичної сили.

Відповідно до копії 30.01.2014 між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець продає та передає, а покупець купує та приймає квартиру під АДРЕСА_5 (а.с. 86-87).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачем надано до суду в якості доказу копії, що 30.01.2014 між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець продає та передає, а покупець купує та приймає квартиру під АДРЕСА_5 (а.с. 86-87).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Слід зазначити, що позивачем в якості письмого доказу надано копію укладеного договіру купівлі-продажу, згідно умов якого продавець продає та передає, а покупець купує та приймає квартиру під АДРЕСА_5 , зазначаючи у своїх поясненнях на стадії дослідження доказів, що оригінал такого договору у позивача відсутній з підстав втрати його при переїзді. Але належних та допустимих доказів, щодо втрати зазначеного документу суду не надано.

У свою чергу, ст. 95 ЦПК України закріплено зміст поняття письмових доказів, що застосовується у розумінні цивільного процесу. Так, ч. 1 вказаної статті зазначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, одночасно підтверджуючи достовірність наданої копії доказу.

За Національним стандартом України, затвердженим Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07.04.2003 «ДСТУ 4163-2003», відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23 [підпису].

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

При пред`явленні позову позивач згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Ці докази він збирає сам у позасудовому порядку.

Спосіб отримання доказу фактично оцінюється судом зі слів суб`єкта доказування. Якщо доказ викликає у суду сумнів, то доцільно перевірити порядок його отримання шляхом звернення до органу чи особи, яка його видавала.

Якщо до суду надсилається копія документа, то вона має відповідати оригіналу, вірність копії або витягу документа має бути засвідчена печаткою організації і підписом уповноваженої особи або нотаріально.

Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його у судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.

Згідно з п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів.

Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Аналогічної правової позиції дійшов ВС по справі № 904/8549/17 від 23.10.2019.

Крім того, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що такий договір укладався та взагалі не довів його існування, оскільки поданий ним засвідчений електроним підписом договір можливо є і належним але недопустимим, так як підставою позовних вимог є визнання права власності на зазначену квартиру у порядку поділу майна, відповідач, який е одноособовим власником квартири до суду також не надав договору купівлі-продажу, а тому у суду і виникають сумніви щодо належного засвідчення зазначеного договору.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що у позовних вимогах необхідно відмовити.

V. Розподіл судових витрат

відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі викладеного, керуючись вимогами Конституції України, ст.ст. 3, 57, 60 63, 67, 70, 71, 74 СК України, ст.ст. 15, 16, 364 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 128, 131, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст рішення суду складено 13.10.2023.