ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6295/23 Справа № 209/3047/22 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О.О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 від спільного життя, без реєстрації шлюбу, у них з відповідачем ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 . 17 червня 2021 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. З травня 2022 року сторони припинили фактичні шлюбні стосунки, спільного бюджету не мають та спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Вона разом з сином проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_1 не приймає жодної участі в утриманні та матеріальному забезпеченні малолітнього сина, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною віку повноліття.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року позов задоволено (а.с.74-77).

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною віку повноліття.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що характеристика на дитину, видана ДНЗ №35, не повинна була прийматись судом з огляду на порушення порядку її подання, крім того ця характеристика не доводить, що син проживає (зареєстрований) разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Вказував, що за відсутності остаточного рішення у спорі про визначення місця проживання дитини та набрання даним рішенням законної сили, позов про стягнення аліментів є передчасним. Зазначав, що встановивши факт наявності у нього інших дітей, суд помилково дійшов висновку, що він має довести факт перебування дітей на його утриманні, оскільки зі змісту п.3 ч.1 ст.182 СК України вбачається, що при визначенні розміру аліментів суд враховує сам факт наявності у платника аліментів інших дітей, а не факт їх утримання. Звертав увагу на те, що факт повноліття його доньки жодним чином не впливає на те, що він не повинен її матеріально підтримувати. Вказував, що дія його трудового договору призупинена до закінчення воєнного стану, що є обставиною, яка прямо впливає на його матеріальний стан і це має враховуватись судом при визначенні розміру аліментів. Зазначав, що суд проігнорував його доводи стосовно того, що він добровільно сплачує кошти на утримання сина в розмірі, що перевищує рекомендований розмір аліментів, а також у певні періоди та за погодженням з позивачкою, утримання для дитини надається у натуральній формі, шляхом передачі одягу та інших речей (а.с.87-91).

12 вересня 2023 року позивач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказувала, що всі доводи апеляційної скарги є суперечливими. Звертала увагу суду на те, що відповідач заперечує проживання дитини разом із нею, втім не повідомляє де проживає дитина та не надає жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Крім того, відповідач зазначає, що добровільно сплачує кошти на утримання дитини, чим підтверджує факт проживання сина з нею. Зазначала, що в Дніпровському районному суді м.Дніпродзержинська розглядається справа №209/1245/22 про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя, але дана справа не містить позовних вимог ОСОБА_1 про визначення за ним місця проживання малолітнього сина, тому доводи апелянта стосовно передчасності стягнення аліментів до вирішення в суді спору щодо місця проживання дитини, є недоречними. Вказувала, що 1/4 частки доходу не поставить відповідача в скрутне матеріальне становище, навіть враховуючи, що на його утриманні ще є один неповнолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначала, що трудовий договір відповідача може бути відновлений у будь-який час, стягнення аліментів буде відбуватися до досягнення дитиною повноліття, крім того позов заявлений в частці від доходу, а не у твердій грошовій формі, а розмір аліментів буде розраховуватись щомісячно від отриманого доходу відповідачем. Просила стягнути з відповідача 4000 грн. витрат на правову допомогу. (а.с.132-135).

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , між сторонами 17 червня 2021 року зареєстрована шлюб у Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.5).

Від спільного проживання сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.6).

Згідно копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_5 , її батьками є відповідач ОСОБА_1 (відповідач ) та ОСОБА_6 (а.с.29).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_7 , його батьками є відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (а.с.30).

Згідно копій наказів №80-ОС від 28 червня 2022 року та №122-ОС від 01 березня 2023 року, «Спеціалізована державна експертна організація Центральна служба української державної будівельної експертизи» дію трудового договору з ОСОБА_1 , фахівцем 1 категорії відділу організаційної та господарської діяльності з 01 липня 2022 року призупинено до закінчення воєнного стану (а.с.36-38).

Згідно Інформації з Єдиного реєстру боржників від 12 квітня 2023 року щодо ОСОБА_1 , за вказаними параметрами запиту в Єдиному реєстрі боржників інформація відсутня (а.с.56).

Згідно характеристики на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній зарахований в ДНЗ-ЦРД №35 «Попелюшка» з 11 травня 2022 року. ОСОБА_2 дуже відповідально ставиться до виховання сина, піклується про його всебічний розвиток, переймається інтересами дитини, забезпечує всім необхідним. Мати щоденно та своєчасно збирає та приводить сина до дошкільного закладу чистим та охайним. ОСОБА_2 завжди відвідує батьківські збори, охоче відгукується на звернення педагогів щодо надання допомоги у вирішенні питань облаштування групи та здійснення освітньо-виховного процесу. За період перебування ОСОБА_9 в групі, батько дитини до дошкільного закладу не з`являвся, з педагогами не спілкувався, справами сина не цікавиться (а.с.59).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходячи з принципу справедливості, розумності та з урахуванням положень ст. 182 СК України, дійшов висновку про наявність для цього правових підстав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За статтею 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки малолітній син сторін проживає разом з матір`ю, а на відповідача, який є батьком дитини, покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини. При цьому, суд першої інстанції при визначення розміру аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини, в першу чергу, діяв передусім в інтересах дитини, та з огляду на обов`язок батьків забезпечувати свою дитину та дбати про її необхідний та достатній рівень життя, а також врахував матеріальний стан та стан здоров`я платника аліментів.

У зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів не взяв до уваги наявність у відповідача дітей від іншого шлюбу, з вище наведених підстав.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції усіх обставин, що мають значення для вірного вирішення справи, є хибними.

Посилання апеляційної скарги на те, що спір про визначення місця проживання дитини наразі не вирішено, не може слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки фактично відповідач не заперечує факт проживання дитини разом із матір`ю.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі«East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах учасники процесу несуть певні витрати.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи. А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).

У частинах другій, четвертій статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.

Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).

Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачки ОСОБА_2 у даній справі представляє адвокат Стребіж А.О., яка діє на підставі договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 09 серпня 2022 року.

12 вересня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Стребіж А.О., надала відзив на апеляційну скаргу, в якому поставила питання про стягнення судових витрат за надання правової допомоги у сумі 4000 грн. До відзиву було додано додатковий договір №5 від 29 серпня 2023 року до договору про надання правничої (правової) допомоги від 09 серпня 2022 року. У вказаному додатку зазначений перелік наданих юридичних послуг та їх вартість: складання та подання відзиву на апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року у справі 209/3047/22 - 4 000 грн.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, з врахуванням фактично виконаної адвокатом позивача роботи (підготовка та направлення відзиву на апеляційну скаргу), принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, за відсутності клопотання ОСОБА_1 про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: С.А. Зайцева

Ж.І. Максюта