Справа №: 164/147/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 жовтня 2023 року Маневицький районний суд Волинської області

в складі: головуючого-судді Невара О.В.,

при секретарі Шумік О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маневичі справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості на загальну суму 14032 гривень 24 копійки, -

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ „ПриватБанк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості на загальну суму 14032 гривень 24 копійки. Свої вимоги обґрунтували тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 23 березня 2011 рокуАТ КБ „ПриватБанк відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та позивачем договір, що підтверджується його підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ „ПриватБанк свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг відповідач зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно п. 2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг відповідач зобов`язувався у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу позивача виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплатити винагороди позивачу. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні відповідачем строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів він зобов`язаний сплатити позивачу штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Відповідач свої зобов`язання згідно умов договору у повному обсязі не виконав, не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, внаслідок чого станом на 8 грудня 2020 року утворилась заборгованість на загальну суму 14032 гривень 24 копійки, з них: заборгованість за тілом кредита - 5786 гривень 47 копійок, заборгованість за відсотками - 8123 гривень 03 копійки, пеня - 122 гривень 74 копійки. Посилаючись на зазначені обставини, АТ КБ „ПриватБанк просило стягнути в його користь з відповідача ОСОБА_1 14032 гривень 24 копійки кредитної заборгованості та судові витрати по справі.

Ухвалою судді від 13 травня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, так як згідно з вимогами ч. 6 ст. 19 ЦПК України даний спір є малозначним, а тому у відповідності до ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

7 червня 2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Бугайова А.О. в порядку ст. 178 ЦПК України надійшов відзив на позовну заяву АТ КБ „ПриватБанк про стягнення із ОСОБА_1 кредитної заборгованості на загальну суму 14032 гривень 24 копійки, згідно якого відповідач не заперечує, що 23 березня 2011 році він отримав в АТ КБ „ПриватБанк банківську картку та погоджується, що оформив дану картку з метою отримання кредитних коштів. На картку з терміном дії до липня 2015 року було встановлено кредитний ліміт на суму 8000 гривень. Згідно інформації з особового рахунку відповідача йому були видані позивачем кошти та в подальшому здійснювалися розрахунки в період з 16 вересня 2011 року по 7 жовтня 2011 року. Після 7 жовтня 2011 рокуОСОБА_1 кредитною карткою не користувався та погашення платежів по ній не здійснював. Термін дії картки закінчився після липня 2015 року, перевипуск картки не проводився. Тобто, ОСОБА_1 мав обов`язок повернути всю суму отриманого кредиту до 31 липня 2015 року. З 1 серпня 2015 року почав спливати термін позовної давності для звернення банку до відповідача з вимогами про стягнення кредитної заборгованості, однак позивач звернувся з таким позовом до суду лише 2 лютого 2021 року, тобто з пропуском встановленого законом терміну позовної давності. Відповідач заявив про застосування загального і спеціального терміну позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків та пені як підставу для відмови в задоволенні позовних вимогАТ КБ „ПриватБанк.

16 червня 2021 року на адресу суду від представника позивача - АТ КБ „ПриватБанк Меркулова В.В. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідачем ОСОБА_1 було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, підписавши яку банк та відповідач зобов`язувалися виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку, що розміщені на його офіційному сайті та складають договір про надання банківських послуг. В даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку. Таким чином, між сторонами було укладено договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить, оскільки сторони вчинили всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. З виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, він користувався коштами позивача, здійснював відповідні розрахунки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Позивач зазначає, що строк позовної давності за даним кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) за погодженням між сторонами було збільшено до 50 років. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на ліцевій стороні картки (місяц та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк дії випущеної картки до останнього дня - липень 2015 року. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача 25 січня 2021 року, тобто до спливу строку позовної давності. З врахуванням вищевикладеного, просили позовні вимоги АТ КБ „ПриватБанк задовольнити у повному обсязі.

25 червня 2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Бугайова А.О. надійшла відповідь на заперечення до відзиву, в якій вказано про безпідставність вимог АТ КБ „ПриватБанк про стягнення з відповідача кредитної заборгованості через пропуск позивачем при зверненні з даним позовом до суду строку позовної давності, оскільки між сторонами не укладалися будь-які письмові договори про збільшення строку позовної давності.

Представник позивача - АТ КБ „ПриватБанк Гребенюк О.С. в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача - адвокат Бугайов А.О. на виклик в судове засідання не з`явилися, будучиу встановленому законом порядку завчасно повідомленими судом про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Згідно з ч. 5-7 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1-5, 9-10 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача - адвокат Бугайов А.О.були належним чином завчасно повідомленими про час та місце розгляду справи.

Враховуючи те, що представник позивача у поданій до суду заяві не заперечує щодо розгляду справи у його відсутності та відсутності відповідача, в справі є достатньо доказів для вирішення її по суті, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності представника позивача Гребенюка О.С., відповідача ОСОБА_1 та представника відповідача - адвоката Бугайова А.О.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ „ПриватБанк слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Укладення договору відповідач ОСОБА_1 підтвердив підписанням анкети-заяви позичальника, що є договором приєднання (ст. 634 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України договір вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З анкети-заяви від 23 березня 2011 року встановлено, що відповідач виявив згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки „Універсальна 55 днів пільгового періоду та особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку становить між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, він ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Суд виходить із презумпції правомірності правочину - вищевказаного кредитного договору сторін у даній справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Докази на спростування факту підписання відповідної анкети-заяви відповідачем суду не надано.

Факт користування відповідачем платіжною карткою, в тому числі неодноразового здійснення погашення заборгованості за договором відповідачем не оспорюється.

Відповідно до доданих до позовної заяви тарифів погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 23 березня 2011 рокуАТ КБ „ПриватБанк відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та позивачем договір, що підтверджується його підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ „ПриватБанк свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг відповідач зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно п. 2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг відповідач зобов`язувався у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу позивача виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплатити винагороди позивачу. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні відповідачем строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів він зобов`язаний сплатити позивачу штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Відповідач свої зобов`язання згідно умов договору у повному обсязі не виконав, не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, внаслідок чого станом на 8 грудня 2020 року утворилась заборгованість на загальну суму 14032 гривень 24 копійки, з них: заборгованість за тілом кредита - 5786 гривень 47 копійок, заборгованість за відсотками - 8123 гривень 03 копійки, пеня - 122 гривень 74 копійки. Зазначені обставини не оспорюються сторонами, а також це встановлено з досліджених судом письмових доказів, зокрема, розрахунку заборгованості за договором б/н від 23 березня 2011 рокустаном на 8 грудня 2020 року, анкети-заяви ОСОБА_1 від 23 березня 2011 року, довідки про умови кредитування з використанням кредитки „Універсальна, 30 та 55 днів пільгового періоду, витягу з Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою.

Згідно з ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено з дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за кредитним договоромб/н від 23 березня 2011 року ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 8 грудня 2020 року становить 14032 гривень 24 копійки, з яких: заборгованість за тілом кредита - 5786 гривень 47 копійок, заборгованість за відсотками - 8123 гривень 03 копійки, пеня - 122 гривень 74 копійки.

7 червня 2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Бугайова А.О. в порядку ст. 178 ЦПК України надійшов відзив на позовну заяву АТ КБ „ПриватБанк про стягнення із ОСОБА_1 кредитної заборгованості на загальну суму 14032 гривень 24 копійки, згідно якого позивач звернувся з даним позовом до суду лише 2 лютого 2021 року, тобто з пропуском встановленого законом терміну позовної давності. Відповідач заявив про застосування загального і спеціального терміну позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків та пені як підставу для відмови в задоволенні позовних вимогАТ КБ „ПриватБанк.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі „Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі „ВАТ „Нафтова компанія „Юкос проти Росії).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття „позовна має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії „право на позов у матеріальному сенсі (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовій позиції, яка сформульована Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 3 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17).

Матеріали справи свідчать про те, що строк дії кредитної картки закінчився у липні 2015 року, разом з цим закінчився і строк кредитування, а тому строк позовної давності необхідно рахувати з 1 серпня 2015 року, проте позивач - АТ КБ „ПриватБанк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів лише 2 лютого 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки позивачем - АТ КБ „ПриватБанк пропущено строк позовної давності, за наявності заяви відповідача про його застосування, АТ КБ „ПриватБанк в задоволенні позовних вимогпро стягнення із ОСОБА_1 кредитної заборгованості на загальну суму 14032 гривень 24 копійки необхідно відмовити.

При цьому, АТ КБ „ПриватБанк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Отже, після закінчення строку дії картки та, відповідно, спливу строку кредитування, а саме з 1 серпня 2015 року, АТ КБ „ПриватБанк не мало права нараховувати проценти та інші платежі за кредитним договором.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги ст.ст. 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто, неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18), від 4 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18).

Згідно з ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи встановлено, що сторонами договір про збільшення позовної давності у письмовій формі не укладався, як це передбачено ст. 259 ЦК України, а тому безпідставним є посилання позивача на те, що позовна давність за погодженням сторін договору була збільшена до 50 років.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі „Проніна проти України).

Проаналізувавши та оцінивши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки АТ КБ „ПриватБанк звернулося до суду з вказаним позовом з пропуском строку позовної давності, позивач не мав права нараховувати проценти, інші платежі за договором після спливу строку кредитування, відповідачем заявлено про застосування загального і спеціального терміну позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків та пені, в задоволенні позову АТ КБ „ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості на загальну суму 14032 гривень 24 копійки слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-284, 289, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 204, 207, 256-261, 264, 266-267, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 599, 610, 626-629, 631, 634, 1046, 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості на загальну суму 14032 (чотирнадцять тисяч тридцять дві) гривень 24 копійки відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк, місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, б. 50 Дніпропетровської області, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2023 року.

Суддя районного суду О.В. Невар