Ухвала

11 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 715/3539/22

провадження № 61-11659св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 липня 2023 року в складі колегії суддів Кулянди М. І., Височанської Н. Ю., Половінкіної Н. Ю.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року АТ «Сенс Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позов банк мотивував тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно позивач набув у позасудовому порядку шляхом задоволення вимог іпотекодержателя. В подальшому банк дізнався, що згідно з довідкою про зареєстрованих у вказаній квартирі осіб в ній зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що звертався до відповідача з досудовою вимогою про звільнення житлового приміщення, однак відповідач продовжує ним користуватися та відмовляється добровільно виселитися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

АТ «Сенс Банк» просило суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 травня 2023 року позов АТ «Сенс Банк» задоволено:

визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 ;

зупинено виконання рішення суду на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Своє рішення суд мотивував тим, що в судовому засіданні встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване в житловому будинку, який є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя, а саме 16 жовтня 2019 року. При цьому згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Тому реєстрація місця проживання ОСОБА_1 відбулася всупереч умов договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку». На переконання суду реєстрація місця проживання відповідача з порушеннями вимог закону та договору іпотеки не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. Тому суд уважав наявними підстави визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користуватися квартирою АДРЕСА_2 .

Суд також застосував Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у житловому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення того, за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Суд зазначив, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту їх виселення з наданням їм іншого постійного житла.

Тому суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, до моменту його виселення та надання йому іншого постійного житла.

Аргументи учасників справи

У серпні 2023 року АТ «Сенс Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду та просило її скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції щодо можливості виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо такі особи були зареєстровані в предметі іпотеки без отримання згоди іпотекодержателя. Наполягає на тому, що у разі набуття права власності на нерухомість новий власник вправі вимагати від осіб, які в ньому проживають, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

При перегляді в касаційному порядку судових рішень суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою від 04 вересня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження в справі та витребував матеріали справи з суду першої інстанції.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі від 04 вересня 2023 року Верховний Суд указав, що позивач просить скасувати постанову апеляційного суду на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки апеляційний суд не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19, від 16 грудня 2020 року в справі № 182/7347/18, від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13-ц.

У вересні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 10 серпня 2006 року АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_2 уклали договір кредиту № 548, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 60 000 дол. США.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» 11 серпня 2006 року уклали іпотечний договір № 548, згідно з яким ОСОБА_2 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 189205633 від 18 листопада 2019 року за АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

За змістом вимоги про добровільне виселення, надісланої ОСОБА_1 , банк вимагав від ОСОБА_1 та від усіх мешканців указаної квартири звільнити житлове приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), на яку є посилання в касаційній скарзі, ТОВ «АНСУ» як новий власник спірного майна на підставі частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР просило виселити ОСОБА_1 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Позивач посилався на те, що в зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору 18 липня 2018 року товариство у позасудовий спосіб звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. Після оформлення права власності на нерухомість товариство намагалося отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація з 28 лютого 2015 року та проживання у житловому будинку ОСОБА_1, яка не є колишнім власником житлового будинку, не була позичальником за кредитним договором, а її реєстрацію у спірному житловому будинку без згоди банку здійснено після укладення договору іпотеки.

Встановлені судами обставини та висновок суду касаційної інстанції: «ОСОБА_1 вселилася до житлового будинку, який є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя. Вселення ОСОБА_1 у спірний житловий будинок відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки доньки іпотекодавця ОСОБА_1 у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА_1 із житлового будинку на АДРЕСА_1 та скасування реєстрації її місця проживання».

У справі № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивував тим, що є власником житлового будинку, в якому зареєстрований лише він. Проте, крім нього, в зазначеному будинку без реєстрації з 1996 року фактичнопроживають його сестра - ОСОБА_3 та племінниця - ОСОБА_2. На момент їх вселення він постійно працював та проживав за кордоном, а сестра з племінницею погодилися на час його відсутності доглядати за домоволодінням. В останні роки перед поверненням до України він просив відповідачів покинутиналежне йому житло,але вони відмовилися. Вказував, що відповідачі проживають у будинку проти його волі, систематично порушують правила співжиття, що негативно впливає на нього, як на людину похилого віку, оскільки він потребує спокою. Вказував, що відповідачі не беруть участі в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг, чим завдають йому значних матеріальних збитків, а присутність сторонніх осіб у належному йому будинку порушує його право приватної власності та перешкоджає йому користуватися й вільно розпоряджатися належним йому майном.

Встановлені судами обставини та висновок суду касаційної інстанції: «установивши, що ОСОБА_1 як власник житлового будинку АДРЕСА_1 категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які за його згоди вселилися у спірне житлове приміщення на період його проживання за кордоном, тобто тимчасово, тоді як обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з поверненням ОСОБА_1 на постійне місце проживання до України, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення йому перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення».

У справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Позов мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2008 року став власником квартири АДРЕСА_1. За умовами договору продавець та особи, які проживали в квартирі, повинні звільнити квартиру та знятися з реєстраційного обліку протягом одного місяця до 23 вересня 2008 року. Однак, до цього часу відповідачі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі й добровільно виселятися та зніматися з реєстраційного обліку не бажають, що порушує його права як нового власника квартири.

Встановлені судами обставини та висновок суду касаційної інстанції: «26 травня 2005 року відповідачі разом із ОСОБА_7 продали квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_8. ОСОБА_8 продав 29 грудня 2005 року квартиру ОСОБА_7, а ОСОБА_2 придбав вказану квартиру у ОСОБА_7 23 липня 2008 року. Тривалий строк користування позивачами спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Урахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло».

Натомість у справі, яка переглядається, предметом спору між сторонами є визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а не його виселення) внаслідок набуття банком права власності на квартиру в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. На обставину неправомірної реєстрації місця проживання відповідача в спірній квартирі після укладення договору іпотеки АТ «Сенс Банк» як на підставу позову в позовній заяві не посилалося.

Спірні правовідносини у справах № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19), № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18), на висновки Верховного Суду у яких як на підставу касаційного оскарження посилається АТ «Сенс Банк», та у справі, що переглядається, за предметом і підставами позову, фактичними обставинами справи, матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом установлено, що висновки щодо застосування норм права, на які посилалася особа в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Касаційне провадження в справі № 715/3539/22 за касаційною скаргою акціонерного товариства «Сенс Банк» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 липня 2023 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук