Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.09.2023 Справа №607/10178/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Медвідь О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що він 18 жовтня 2021 року уклав договір на придбання та доставку автомобіля із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 05.11.2021 року на аукціоні для ОСОБА_1 було виграно автомобіль марки «Ford», моделі «Fusion» із він-кодом НОМЕР_1 , чорного кольору. 06.11.2021 ОСОБА_1 здійснив оплату коштів за оплату аукціону, аукціонний збір, комісію, логістику та послуги фірми в сумі 12 613,00 дол. США. В подальшому, позивач звернувся із вимогою до відповідача повернути грошові кошти, котрі він оплатив, у зв`язку із неповним виконанням умов договору, в результаті чого відповідач трьома платежами повернув позивачу частину суми у розмірі 1 417,86 дол. США, а саме: 14.07.2022 472,62 дол. США; 15.07.2022 472,62 дол. США; 20.07.2022 472,62 дол. США. Однак не повернув кошти за оплату логістики, збір з аукціону та оплату за послуги, чим спричинив ОСОБА_1 матеріальну шкоду на загальну суму 2 513,00 дол. США. На неодноразові звернення позивача до відповідача про повернення коштів не було відповіді, тому він змушений був звернутися в поліцію.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача в свою користь кошти в розмірі 2 513,00 дол. США.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити з мотивів та підстав, зазначених у ньому, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Правом на подання відзиву відповідач не скористався та не подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду постановлено заочний розгляд справи.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

18 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , було укладено договір на придбання та доставку автомобіля, згідно умов якого виконавець зобов`язується за винагороду виконати доручення Клієнта - за рахунок клієнта купити автомобіль (далі - ТЗ) на спеціалізованому аукціоні в США і організувати його доставку в Україну, а також надати Клієнту супутні послуги.

Суд, встановив, що 05 листопада 2021 року на аукціоні було виграно автомобіль марки «Ford», моделі «Fusion» із він-кодом НОМЕР_1 , чорного кольору. Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 гарантував ОСОБА_1 , що власником авто, викупленого на аукціоні Copart «Ford Fusion Titanium Black» за VIN: НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 . Тому, 06.11.2021 ОСОБА_1 передав фізичні особі-підприємцю ОСОБА_2 кошти за вартість автомобіля в сумі 8700,00 доларів США, комісія аукціону в сумі 863 доларів США, доставка авто сушею море в сумі 2550 доларів США, послуги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в сумі 500,00 доларів США, тобто на загальну суму 12 613,00 доларів США, про що свідчить гарантійний лист-розписка та прорахунок вартості автомобіля, виданих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Згідно із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, Сектором дізнання Тернопільського РУ поліції ГУ Національної поліції в Тернопільській області, 24.11.2022 відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001281 від 24 листопада 2022 року про вчинення гр. ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, зокрема, 23.11.2022 до Тернопільського РУ поліції ГУ Національної поліції в Тернопільській області надійшла заява від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що компанія «Файне авто» в особі Рагуліна С.В., не виконуючи умов договору щодо надання послуг у купівлі та доставленні транспортного засобу із США, заволоділа грошовими коштами в ОСОБА_1 в сумі 2 513 дол. США, які останній передав наручно у приміщенні, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколу допиту потерпілого ОСОБА_1 від 15.12.2022 вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 оплатив вартість автомобіль марки «Ford», моделі «Fusion» в сумі 8700 доларів США, і автомобіль знаходиться в порту міста Клайпеда. ОСОБА_1 звернувся до фірми «Rolidas Auto» та здійснив оплату комісії, логістики та послуги фірми «Rolidas Auto», після чого автомобіль був доставлений у вересні 2022 року в місто Тернопіль. Після чого, він звернувся до компанії «Файне Авто», однак йому повідомили про припинення діяльності, і він звернувся із вимогою про повернення грошових коштів, котрі він оплатив, у зв`язку із неповним виконанням умов договору, в результаті чого ОСОБА_2 трьома платежами повернув позивачу частину суми у розмірі 1 417,86 дол. США, а саме: 14.07.2022 472,62 доларів США; 15.07.2022 472,62 доларів США; 20.07.2022 472,62 доларів США. Однак, ОСОБА_2 не було повернуто коштів за оплату логістики, збір з аукціону та оплату за послуги в сумі 2513,00 доларів США.

Відповідно до листа №31/19-4252 від 19.12.2022, регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Тернопільській області, транспортний засіб «Ford Fusion», д.з.н. НОМЕР_2 , 2018 р.в., чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 2 513,00 дол. США, у зв`язку із невиконанням умов договору на придбання та доставку автомобіля від 18.10.2021.

Суд частково погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також встановлення з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Наведені правила тлумачення умов договору відповідають правовим висновкам Верховного Суду щодо правил застосування статті 213 ЦК України, сформульованим у постанові від 15 червня 2021 року у справі N 447/559/18 (провадження N 61-5144св20).

Як вбачається з договору укладеного між сторонами та тлумачення його змісту (зокрема, з урахуванням намірів сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) свідчить про те, що між ними виникли правовідносини, які випливають з договору комісії з приводу придбання транспортного засобу за межами України.

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (частина перша статті 1011 ЦК України).

Відповідно до статті 1012 ЦК України, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Згідно із приписів статті 1013 ЦК України, комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.

Згідно з ч. 1 ст. 1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок не має, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочин відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії, а також повернути інше майно, передане йому комітентом для виконання договору. Закон не встановлює вимог щодо форми, змісту та порядку надання комісіонером комітентові звіту, тому дане питання має регулюватися за домовленістю сторін.

У постанові Верховного Суду 10 червня 2021 року в справі N 910/7223/18 міститься висновок про те, "що договір комісії відноситься до числа договорів про надання нематеріальних посередницьких послуг, головним чином при здійсненні торгових операцій. Сутність договору комісії полягає в тому, що одна сторона (комітент) уповноважує іншу сторону (комісіонера) вчинити один або кілька правочинів від імені останнього і за власний (комітента) рахунок. Отже законом чітко визначено таку особливість договорів комісії, як зобов`язання комісіонера вчинити правочин за рахунок саме комітента".

Предметом договору комісії є надання посередницьких послуг в сфері торгового обороту, що передбачає вчинення одного або кількох правочинів. Тобто, предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, а саме послуга, яка ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера (постанова Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі N 686/9750/15-ц).

Верховний Суд в постанові від 27 серпня 2020 року у справі N 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц, (провадження N 14-473цс18), в якій зазначено, що "згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм". З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Як вже зазначалось вище, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що відповідач надав позивачу звіт про виконання договірних відносини з приводу придбання транспортного засобу.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За нормами ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо стягнення коштів за порушення умов договору.

Посилання позивача, що відповідачем завдано позивачем майнової шкоди, суд вважає безпідставним, оскільки судом з`ясовано, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору комісії, тобто договірні правовідносини, а не деліктні правовідносини.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18.

Оскільки укладення і виконання зобов`язань за договором сторонами визначено в доларах США, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 513,00 доларів США.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо стягнення коштів, та вважає, що позов підлягає до задоволення, шляхом стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 2 513,00 дол. США.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 2 513,00 дол. США (дві тисячі п`ятсот тринадцять доларів США).

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Відповідачу направити копію заочного рішення суду, в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення суду або апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги заочного рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення суду може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, відповідачем може бути оскаржене заочне рішення суду в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, відповідачем з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, іншими учасниками справи з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину заочного рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, місце проживання АДРЕСА_2 ;

відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 09 жовтня 2023 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко