КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/9592/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/13452/20

11 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.І.

- Сушко Л.П.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Березинця Валерія Васильовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Жука М.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль «SkodaFabia Classic», 2006 року випуску, спільною сумісною власністю; здійснити поділ спільного майна, виділивши у її власність 2/3 частини квартири, а у власність відповідача 1/3 частини квартири та автомобіль.

Позов мотивований тим, що з 21 жовтня 2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який 24.03.2010 року розірваний. У шлюбі в них народилися діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розлучення проживають з нею.

За час шлюбу ними придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль «Skoda Fabia Classic», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на які було оформлено на ім`я ОСОБА_1 .

Тривалий час (з 2010 року по 2020 рік) ОСОБА_1 визнавав її права на спільне майно і не перешкоджав їй користуватися ним, однак з червня 2020 року його поведінка змінилася, та він перестав визнавати її співвласником майна, придбаного у шлюбі.

Вважає, що існують передбачені законом підстави для відступу від засад рівності часток, оскільки ОСОБА_1 має заборгованість по аліментам у розмірі 40 611,13 грн., протягом 10 років вона одноосібна несла витрати по оплаті комунальних послуг, протягом 10 років ОСОБА_1 одноосібно користувався спільним автомобілем.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_2 просила суд її позов задовольнити.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив визнати його особистою приватною власністю: автомобіль «Skoda Fabia Classic», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; квартиру АДРЕСА_2 .

Зустрічний позов обґрунтував тим, що квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль «Skoda Fabia Classic», д.н.з. НОМЕР_1 , ним придбано під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 за кошти, отримані у подарунок від його бабусі.

Так, у зв`язку з ліквідацією радгоспу ім.. Шолуденка, його бабусі ОСОБА_5 була надана у приватну власність земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 1, 2563 га, що знаходилася на території Хотянівської сільської ради, Вишгородського району Київської області, за кадастровим номером :38:103:0042, про що 10.03.2006 року були внесені відомості до книги записів державних актів на право власності на землю.

14 листопада 2006 року його бабуся продала належну їй вищезазначену земельну ділянку за 1 878 600,00 грн. З цих грошей бабуся особисто йому подарувала 950 000,00 грн., частину яких він відразу в доларах США поклав на власний банківський рахунок.

18 листопада 2006 року з подарованих особисто йому коштів за 76 345,00 грн. в ТОВ «Прага авто» він для себе придбав автомобіль «Skoda Fabia Classic», зареєструвавши його 23 листопада 2006 року за собою на праві особистої приватної власності.

15 грудня 2006 року з подарованих особисто йому коштів за 654 750, 00 грн., що на той час було еквівалентно 130 000,00 доларів США, він придбав для себе квартиру, зареєструвавши її на праві особистої приватної власності.

З огляду на зазначене, вважає, що спірне майно є його особистою приватною власністю, що не підлягає поділу в порядку поділу майна подружжя, тому просив його позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та транспортний засіб «Skoda Fabia Classic», д.н.з. НОМЕР_1 .

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину транспортного засобу «Skoda Fabia Classic», д.н.з. НОМЕР_1 .

У власності ОСОБА_1 залишити право на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину транспортного засобу «Skoda Fabia Classic», д.н.з. НОМЕР_1 .

В решті вимог первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та у зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 225,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Березинець В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд, не спростовуючи доказів придбання спірної квартири за кошти зняті ним з особистого банківського рахунку, відкритого ним в день продажу земельної ділянки (паю) його бабусею в отримання від неї цих коштів у особисту власність, пославшись на відсутність нотаріально посвідченого договору дарування коштів, неправильно визначив правовідносини, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Також вказував, що суд безпідставно послався на ненадання належних та допустимих доказів, що майно придбано ним за його особисті кошти. При цьому, зауважував, що внесені на банківський рахунок 14 листопада 2006 року ОСОБА_1 особисті кошти, за які 15 грудня 2006 року була придбана квартира, ОСОБА_2 не спростувала, як і не надала будь-яких доказів про свою причетність до набуття цих коштів. Посилався на те, що суд не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам, які підтверджують факт придбання ОСОБА_1 майна за особисті кошти, які були йому подаровані бабусею.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Ярош Л.В. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат - Березинець В.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 - проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 21 жовтня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 24 березня 2010 року розірвано (том 1 а.с. 11, 114).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних дітей - повнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані та проживають разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 15-16).

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 від 15 грудня 2006 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком В.Д., вона надала згоду ОСОБА_1 на купівлю квартири АДРЕСА_2 за ціною та на умовах, визначених на його власний розсуд, підтвердивши, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є їх спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому стверджуючи, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (том 1 а.с. 20).

Цього ж дня, 15 грудня 2006 року ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири за умовами якого він виступив покупцем квартири АДРЕСА_2 за яку ним сплачено до підписання договору 18 000 грн. 00 коп. (том 1 а.с. 24, 112, 113).

18 листопада 2006 року ОСОБА_1 придбав у ЗАТ «Прага Авто» за договором купівлі-продажу автомобіля № 389-Ч/06 автомобіль «Skoda Fabia Classic», 2006 року випуску, за ціною 76 345 грн. 00 коп. (том 1 а.с. 25, 108, 109).

За інформацією регіонального сервісного центру МВС в Київській області власником автомобіля «Skoda Fabia Classic», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 , що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (том 1 а.с. 23, 110-111).

Як вбачається із наданих копій банківських квитанцій ОСОБА_2 здійснювала оплату житлово-комунальних послуг щодо квартири АДРЕСА_2 у період з березня 2016 року по грудень 2019 року.

12 жовтня 2020 року ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 лист у якому вказала, що у зв`язку із вимогою останнього виселитись із набутої під час шлюбу квартири АДРЕСА_2 вона пропонує оформити поділ спільного майна шляхом підписання та нотаріального посвідчення відповідного договору (а.с. 26, 27).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_9 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того що презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно ОСОБА_10 не спростована, оскільки ним не надано будь-яких належних та допустимих доказів тим обставинам, що для купівлі квартири та автомобіля були використані його особисті кошти набуті за договором дарування саме на таких умовах про які він зазначає. Визнаючи в порядку поділу майна за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири та на 1/2 частину транспортного засобу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не наведено достатніх обставин, що мають істотне значення для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі -

СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 60 СК України закріплює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного

з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 753/1902/21.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої

статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, зробив вірні висновки по суті вирішення спору, так як спірне майно набуто сторонами у зареєстрованому шлюбі й воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач за первісним позовом, у свою чергу, не надав доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя як на квартиру, так і на автомобіль, не довів, що придбав це майно за кошти, що були йому подаровані бабусею.

Суд першої інстанції, правильно вважав за доцільне та таким, що відповідатиме інтересам обох сторін, визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на квартиру та автомобіль в рівних частках.

Суд першої інстанції обґрунтовано не урахував заяву ОСОБА_5 , яка є бабусею ОСОБА_1 , оскільки вона складена після звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом.

Крім того, згідно довідки АТ «Райффайзен банк АВАЛЬ» про відкриття рахунку, ОСОБА_1 14.11.2006 року відкрито рахунок № НОМЕР_3 (т. 1 а.с 105).

Відповідно до виписки АТ «Райффайзен банк АВАЛЬ» по вкладному депозитному рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , 14.11.2006 року ним внесено готівкою 152 000 доларів США, а 14.12.2006 року знято вклад з урахуванням нарахованих процентів у розмірі 152 285 доларів США 75 центів (т. 1 а.с. 106).

Згідно виписки АТ «Райффайзен банк АВАЛЬ» по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 внесено готівкою 170 000 доларів США, а 29.12.2006 року знято з підстав дострокового розторгнення ощадного депозиту з урахуванням нарахованих процентів у розмірі 170 980 доларів США 61 центів (т. 1 а.с. 107).

Відтак, надані ОСОБА_1 докази не дають суду підстав стверджувати, що квартира та автомобіль були придбані за кошти, що належали йому особисто.

Помилковими є доводи апеляційної скарги, що суд не дослідив зібрані у справі докази, неповно з`ясував обставини справи та неправильно оцінив показання свідків, оскільки судове рішення ухвалено на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Березинця Валерія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий: Судді: