Справа № 703/141/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

сторін у справі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Демиденка А.І.,

представника відповідача адвоката Бобович М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

16 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 22 квітня 2019 року в сумі 2430000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, відповідно договору позики від 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у борг грошові в сумі 2430000 грн. 00 коп., які останній зобов`язався повернути до 31 липня 2019 року, що також було засвідчено письмовою розпискою від 22 квітня 2019 року.

Однак, до зазначеної дати відповідач отримані кошти не повернув та незважаючи на неодноразові вимоги позивача про повернення суми боргу ухиляється від виплати. Так, позивач вказує, що він 17 листопада 2022 року рекомендованим поштовим відправленням направив відповідачу письмову претензію про повернення боргу за договором позики від 22 квітня 2019 року, в якій повідомив позичальника про необхідність повернення суми боргу у семиденний строк. Відповідач ОСОБА_3 , отримав вказану претензію 25 листопада 2022 року, однак до цього часу жодним чином не відреагував.

Посилаючись на вказані обставини, в зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивач звернувся до суду з даним позовом, при цьому зазначив, що питання про стягнення з відповідача відсотків за вказаним договором позики не порушує, а також зауважив, що ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№2120-ІХ), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжується на строк його дії.

Ухвалою судді від 01 лютого 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 11 квітня 2023 року представник відповідача адвокат Бобович М.М. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, оскільки, на думку представника відповідача, вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, в зв`язку з чим позов відповідачем ОСОБА_2 не визнається у повному обсязі. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві зводяться до наступного.

Так, заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бобович М.М. послався на те, що ОСОБА_4 звернувся до суду з пропуском 3-х річного строку позовної давності. Так, представник відповідача вказує, що договір позики та розписка були підписані 22 квітня 2019 pоку, згідно розписки позика з відсотками повинна була бути повернута до 31 липня 2019 року, відтак, право пред`явити вимогу до суду про виконання кредитного зобов`язання виникло у позивача 31 липня 2019 року. Таким чином, вважає, що позивач мав право звернутися до суду у період з 31 липня 2019 року по 31 липня 2022 pоку, тоді як позов був пред`явлений до суду лише 16 січня 2023 pоку, тому вважає,що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що має наслідком відмову в задоволенні позову. При цьому твердження позивача щодо зупинення строку позовної давності на час існування воєнного стану, вважає неповажною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки в умовах воєнного стану судочинство продовжувало здійснюватися, судді працювали, справи розглядалися та, в цілому, робота судів не могла бути припиненою задля недопущення обмеження конституційного права особи на судовий захист. Також зауважив, що ситуація на Черкащині впродовж повномасштабної війни з рф була контрольованою, про це під час брифінгу 3 червня 2022 року повідомив керівник Черкаської обласної військової адміністрації Ігор Табурець та керівники силових структур області.

Крім того вказує, що наданий позивачем договір позики від 22 квітня 2019 року та розписка від 22 квітня 2019 року є фіктивними, оскільки у вказану дату позивач не передавав відповідачу коштів, а також підписи відповідача на вказаних документах не відповідають його реальним підписам.

Крім того вказує, що на момент складання вказаного договору позики ОСОБА_2 був одружений, разом з тим, зважаючи на те, що розмір позики є значним та виходить за межі дрібної побутової угоди, згоди від дружини на його укладання надано не було.

Також, представник відповідача вказав, що у відповідача ОСОБА_2 не було потреби отримувати вказану суму позики, оскільки станом на день укладення договору, у останнього було достатньо коштів на рахунках, на підтвердження чого надав декларацію про доходи ОСОБА_2 за 2018 рік. Крім того зазначив, що договір позики не містить відомостей про природу походження коштів, що фігурують у згаданому договорі позики.

Позивач, скориставшись правом надання відповіді на відзив на позовну заяву, яка надійшла на адресу суду 15 травня 2023 року, зазначив, що доводи відповідача щодо позову про стягнення з нього боргу, наведені ним у відзиві висвітлюють суб`єктивну думку позивача, яка повністю суперечить об`єктивним обставинам справи та нормам законодавства. Так, вказує, що Законом України № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року було доповнено прикінцеві та перехідні положення ЦК України пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. При цьому зауважив, що законодавець застосував слово «продовжується», маючи на увазі те, що позовна давність спливає під час дії воєнного, надзвичайного стану, відтак останнім днем строку у даному випадку слід вважати не 31 липня 2022 року, а перший робочий день після закінчення періоду дії в Україні воєнного стану. Крім того, зазначив, що наданий суду договір позики та розписка позичальника ОСОБА_2 відповідають правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч.2 ст. 640 ЦК України, узгоджуються з положеннями частини 2 статті 1047, ст.ст. 202, 207, 509, 545, 631,1049 ЦК України. Зауважив, що джерело походження наданих ним як позикодавцем грошових коштів у розмірі 2430000 грн. не є предметом доказування у цій справі. Крім того, підписуючи договір позики, ОСОБА_2 погодився з умовами договору, у тому числі щодо суми позики та факту передачі грошових коштів за цим договором до його підписання. Зазначив також, що доводи відповідача ОСОБА_2 щодо фіктивності договору позики за своїм змістом є безпідставними, немотивованими та нічим не підтверджуються.

Ухвалою суду від 15 червня 2023 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Демиденко А.І. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача адвокат Бобович М.М. в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференцзв`язку проти задоволення позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Заслухавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що 22 квітня 2019 року між сторонами по справі укладено договір позики в простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 позику в грошовій формі в розмірі 2430000 грн., які позичальник зобов`язується повернути у визначений цим договором строк, який обраховується з моменту отримання грошей та видачі розписки про їх отримання. По закінченню строку дії договору позичальник зобов`язується протягом п`яти днів повернути суму позики та проценти за користування коштами в розмірі 3% на місяць (а.с. 7).

22 квітня 2019 року ОСОБА_2 складено письмову розписку, за якою він отримав в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 2430000 грн., які зобов`язався повернути з відсотками до 31 липня 2019 року (а.с. 8).

Так, вищевказана розписка містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Отже, між позивачем та відповідачем дійсно виникли правовідносини щодо укладення договору позики та враховуючи правову природу розписки, з урахуванням тексту такої, суд приходить до висновку, що фактична передача коштів від кредитора до боржника відбулась, що й підтверджується цією розпискою.

З метою повідомлення відповідача про вимогу щодо повернення суми боргу, позивачем 17 листопада 2022 року було направлено на адресу відповідача письмову претензію про повернення суми боргу, відповідно до якої останньому було запропоновано сплатити суму основного боргу в розмірі 2430000 грн. та відсотки за користування позикою в семиденний термін. Зазначена претензія була отримана відповідачем 25 листопада 2022 року, що підтверджується копією претензії та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.9,11).

У зазначений вище строк, як і у строк вказаний сума боргу відповідачем повернута не була.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Аналізуючи вищевказаному норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц.

Матеріали справи містять належні докази укладення договору позики та отримання відповідачем від позивача 22 квітня 2019 року в борг 2430000 грн., які останній мав повернути до 31 липня 2019 року.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, оригінал договору позики та оригінал боргової розписки від 22 квітня 2019 року, викладені обставини у яких засвідчені власноручними підписами, перебувають у позивача та не повернуті відповідачу.

Відтак, наявність у позивача ОСОБА_1 (позикодавця) оригіналу договору позики та розписки, які не містять до того ж жодних відміток про часткове повернення коштів, свідчить про неповернення позичальником отриманих у борг коштів та згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76, 77 ЦПК України, на підтвердження погашення заборгованості, доказів правомірності відмови у здійсненні такої виплати позивачу (невиконання умов договору тощо) матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

З урахуванням наведеного, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики в сумі 2430000 грн. є обґрунтованими доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно частини першої ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц.

Враховуючи те, що спірні правовідносини за своєю суттю є грошовим зобов`язанням, а отже на них поширюється дія ст.625 ЦК України.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем вимоги щодо стягнення із відповідача коштів у відповідності до вимог ст.625 ЦК України, не ініціювались, що є виключним правом позичальника та відповідно позивача.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що договір позики та розписка від 22 квітня 2019 року є фіктивними.

Однак всупереч ст. 81 ЦПК України відповідачем та його представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Суд також відхиляє доводи представника відповідача, що оскільки на момент складання договору позики та розписки від 22 квітня 2019 року відповідач був одружений, тому відповідно до положень ст.ст. 60-65 СК України при укладенні договору позики та розписки на суму 2 430 000 грн. він повинен був отримати згоду його дружини на укладення такої угоди.

Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, та в судовому засіданні представником відповідача не доведено, що відповідач на момент укладення договору позики та написання розписки про отримання коштів відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі, а грошові кошти одержані за договором, використані в інтересах сім`ї.

Крім того, стаття 65 СК України не регулює відносини щодо надання згоди другого з подружжя на укладення договору позики і тому не вимагає її отримання на укладення цього договору.

Метою отримання згоди дружини або чоловіка, передбаченої ст. 65 СК України, є дотримання принципу рівності прав подружжя щодо розпорядження спільним майном.

У сфері ж укладення договорів, що не стосуються спільного майна, діє принцип свободи договору, передбачений ч. 1 ст. 627 ЦК України.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював думку про відсутність необхідності отримання згоди чоловіка, дружини на укладення договору позики.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20, провадження № 61-2612св21 для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, провадження № 61-33048св18, від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, провадження № 61-10345св18 тощо.

Тому суд з огляду на презумпцію правомірності правочину вважає договір позики від 22 квітня 2019 року таким, що відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Суд також констатує, що джерело походження наданих позивачем, як позикодавцем, позичальнику ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2430000 грн. не є предметом доказування у цій цивільній справі.

Крім того, заперечуючи проти заявлених позовних вимог сторона відповідача посилається на сплив строку позовної давності та просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності відмовивши у задоволенні позову.

Однак суд вважає, що позивачем при зверненні до суду із цим позовом строк позовної даності не був пропущений, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч.ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Разом з тим, на території України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан з 05 години 30 хв. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-ІХ, що набрав чинності з 17 березня 2022 року Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Таким чином, визначений ЦК України загальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, з підстав прострочення виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання не сплинув та діє впродовж дії правового режиму воєнного стану на території України, оголошеного та продовженого за відповідними указами Президента України.

Із матеріалів справи вбачається, що останнім днем для виконання відповідачем свого обов`язку з повернення позики було 31 липня 2019 року і відповідно трирічний термін закінчився 31 липня 2022 року.

З відповідним позовом позивач звернувся до суду 16 січня 2023 року. Разом з тим станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом діяв правовий режим воєнного стану на території України, який станом на день винесення рішення продовжує свою дію,

З огляду на наведені положення Закону, з врахуванням, що предметом позову ОСОБА_1 є стягнення заборгованості за договором позики, укладеного з ОСОБА_2 22 квітня 2019 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 отриману позику в розмірі 2430000 грн. в строк до 31 липня 2019 року. Разом з тим, з 24 лютого 2022 року на території України введений воєнний стан. Отже 16 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за цим договором позики в межах строку позовної давності, встановленого у ст. 256, ст.257 ЦК України, з врахуванням п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

З огляду на зазначене та встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки звернувшись до суду з відповідним позовом позивач не пропустив строків позовної давності.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на предмет підтвердження суми боргу по договору позики від 22 квітня 2022 року та з відповідача підлягають стягненню на користь позивача кошти в сумі 2430000 грн.

Відповідно до ч.1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до вимог п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», був звільнений від сплати судового збору, та приймаючи до уваги, що його позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне, з урахуванням вимог ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 13420 грн., що є максимальним розміром ставки судового збору встановленої за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.15, 16, 23, 218, 509, 526, 599, 610, 611, 625, 626, 627, 629, 1047, 1049, 1050, 1167 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу, що становить 2 430 000 (два мільйони чотириста тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представника позивача адвокат Демиденко Анатолій Іванович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 000827 від 01 грудня 2017 року, АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник відповідача адвокат Бобович Микола Миколайович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4036 від 29 червня 2010 року, АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий: Ю. В. Крива