МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 477/1694/23
Провадження № 22-ц/812/1094/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 липня 2023 року про відмову у видачі судового наказу, постановлену під головуванням судді Саукової А.А., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.06.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заяви зазначав, що 25 серпня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується актовим записом № 13 Бармашівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. У шлюбі народилася дитина: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 16 червня 2006 року. 27 грудня 2019 року за рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області шлюб було розірвано.

Судовим наказом Жовтневого районного суду Миколаївської області за № 477/2824/19 від 03.12.2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повнолітня.

На підставі вказаного судового наказу 13 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 60866453.

Відповідно до заяви № 462 від 15 червня 2023 року, завіреної приватним нотаріусом Ніка Н.В., Лисенко Н.М. надано згоду на тимчасові виїзди за кордон України до Республіки Польща та інших держав Європейського союзу та Шенгенської угоди та тимчасове проживання у Республіці Польща в період з 15 червня 2023 року до 15 червня 2024 року неповнолітньому сину ОСОБА_3 у супроводі його батька ОСОБА_1 , також надано згоду на фактичний нагляд та догляд за їхнім спільним сином.

Відповідно до довідки від 06 липня 2023 року, виданої ТОВ "INEXGROUP FUTURE", ОСОБА_1 та його неповнолітній син ОСОБА_3 проживають в місті Познань за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, неповнолітній син ОСОБА_3 починаючи з 15 червня 2023 року фактично проживає з батьком та знаходиться на повному його утриманні.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 липня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини та роз`яснено заявнику право звернутися з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що згідно положень пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Пунктами 6,8 частини 1 статті 165 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ, а також якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відповідно до ст. 181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Суд першої інстанції встановив, що заявником таких доказів не надано, а у заяві ТОВ "INEXGROUP FUTURE", на яку посилається заявник, висловлена лише готовність ТОВ забезпечити заявника та його сина житлом, що не свідчить про проживання дитини разом з заявником та перебування сина на його утриманні.

Крім того, 03 грудня 2019 року Жовтневим районним судом Миколаївської області по справі № 477/2824/19 (провадження № 2-н/477/135/19) винесено судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.11.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, який набрав законної сили.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, оскільки наявні обставини, передбачені пунктами 6,8 частини 1 статті 165 ЦПК України.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права просив скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції є помилковими оскільки, ОСОБА_1 раніше не звертався до суду з заявою про видачу судового наказу з даного питання і тим більше саме до цього суду.

Також вважає помилковими висновки суду першої інстанції, про те що заявником не додано доказів того, що з ним проживає син - ОСОБА_3 , оскільки до заяви про видачу судового наказу було надано завірену приватним нотаріусом Ніка Н.В. заяву ОСОБА_2 № 462 від 15 червня 2023 року про надання згоди на тимчасові виїзди за кордон України до Республіки Польща та інших держав Європейського союзу та Шенгенської угоди та тимчасове проживання у Республіці Польща в період з 15 червня 2023 року до 15 червня 2024 року неповнолітньому сину ОСОБА_3 у супроводі його батька ОСОБА_1 , також надання згоди на фактичний нагляд та догляд за їхнім спільним сином ОСОБА_3 ; довідку про склад сім`ї, яка судом першої інстанції залишилася поза увагою; також не надано належної оцінки тому факту, що до заяви про видачу судового наказу долучені документи (картка побуту) на ім`я заявника видана в червні 2022 року Республікою Польща та документ виданий ОСОБА_3 про легальне перебування на території Польщі (PESEL) 5 червня 2023 року. Вказані документи свідчать про те, що ОСОБА_3 дійсно законно знаходиться на території Польщі разом із батьком, оскільки є неповнолітнім та не може без одного з батьків перебувати на території іноземної держави. Вказані обставини суду не знайшли свого відображення в ухвалі суду та залишися поза увагою, що свідчить про необґрунтованість судового рішення першої інстанції та неповноту досліджуваних доказів.

Крім того, відповідно до довідки від 7 вересня 2023 року виданою Високопольським професійно-технічним училищем ОСОБА_3 навчається з в даному навчальному закладі з 11 липня 2023 року. Вказаний документ був отриманий лише 7 вересня 2023 року, тому не міг бути долучений до заяви про видачу судового наказу.

Щодо судового наказу № 477/2824/19 від 03.12.2019 року то апелянтом подано позовну заяву про припинення стягнення аліментів у зв`язку з тим, що неповнолітній син ОСОБА_3 проживає разом з ним та знаходиться на його забезпеченні, на що надано відповідну згоду матері ОСОБА_2 , яка відповідно до даного судового наказу була заявником.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що не погоджується з апеляційною скаргою, оскільки доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не враховують фактичні обставини та не підтверджуються доказами. Вважає, що судом відповідно до ЦПК України ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Зазначає, що надані заявником документи не дають підстав зробити висновок про проживання дитини разом з батьком та як наслідок стягнення батьком з матері аліментів на утримання дитини, оскільки фактичні обставини є зовсім іншими.

Так, відповідно судового наказу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 3 грудня 2019 року по справі № 477/2824/19 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти для утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що дитина проживала разом з матір`ю та перебувала на її утриманні, а батько дитини проживав окремо, в іншій країні - Польщі, де у червні 2022 року отримав карту побуту, видану Республікою Польща.

З початком збройної агресії РФ на територію України 24 лютого 2022 року та введення військового стану вона вимушена була поїхати разом з дитиною у більш безпечне місце. З березня 2022 року по червень 2023 року разом з дитиною перебували в Португалії, як особи, що шукають тимчасового захисту. В 2023 році дитина закінчила 11 клас української школи та отримала свідоцтво про базову загальну освіту. На початку червня 2023 року вона разом з дитиною прибула до Республіки Польща, де дитина мала вступати до професійно-технічного училища. Дитина вступила до Високопольського професійно-технічного училища та розпочала навчання.

Отримання дитиною документу про присвоєння йому PESEL, відбулося 05.06.2023 року, за присутністю та згодою матері, оскільки згоду батькові вона надавала вже після отримання дитиною документа про присвоєння PESEL, а саме 15 червня 2023 року.

Після 10 червня 2023 року вимушена була тимчасово виїхати до м. Миколаєва, де і була оформлена нотаріально посвідчена заява про надання батькові дозволу на перетин кордону з дитиною та вчинення інших дій відносно дитини для забезпечення його життя, здоров`я, та гармонійного розвитку.

Також звертає увагу, що вона не надавала жодного документа про згоду змінити місце проживання дитини, від дитини такі пропозиції щодо зміни його місця проживання «з мамою» на «з татом» також не надходили, не обговорювались та не вирішувались. Тимчасове перебування дитини біля батька не свідчить, про зміну постійного місця проживання дитини та необхідність у зв`язку з цим стягувати аліменти з матері.

Тому твердження стягувача, про те що неповнолітній син ОСОБА_4 проживає разом з батьком в Республіці Польща та знаходиться на його повному утриманні, є хибним. Також в матеріалах справи відсутні будь які довідки про склад сім`ї (батька та сина), про які зазначається в апеляційні скарзі. Вказує, що найближчим часом планує повернутись до дитини і проживати разом з ним до досягнення ним повноліття.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що в провадженні Жовтневого районного суду Миколаївської області перебуває справа № 477/1709/23 щодо припинення стягнення аліментів. Отже, вбачається, що в даному випадку є спір про право і його вирішення має бути лише в позовному провадженні, а не наказному. Тому, на її думку, суд першої інстанції обґрунтовано мотивував відмову у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини та роз`яснив заявнику право звернутися з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

До того ж вважає, що подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів з матері дитини на користь батька є зловживання правом, і використовується ОСОБА_1 виключно для уникнення необхідності сплатити боргу за аліментами, який з листопада 2019 року по травень 2023 року становить 123494,37 грн та підтверджується розрахунком заступника начальника Шевченківський ВДВС у Миколаївському районі МО ПМУМЮ (м. Одеса) С.В.Шкляренко.

Таким чином, вважає, що прийняте Жовтневим районним судом Миколаївської області рішення є законним і обґрунтованим, прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України встановлено, що окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі оскаржується ухвала суду щодо відмови у видачі судового наказу, яка вказана у п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "Varela Assalino contre le Portugal", заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачці строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу було направлено на електронну адресу заявника.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що у матеріалах справи відсутні докази (документи), що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника, а саме: відсутні докази, що свідчать про проживання дитини разом з заявником та перебування сина на його утриманні, а надана заявником довідка свідчить лише про готовність ТОВ "INEXGROUP FUTURE" забезпечити заявника та його сина житлом, що не свідчить про проживання дитини разом з заявником та перебування сина на його утриманні. Тому суд дійшов висновку, що із поданої заяви не вбачається виникнення права грошової вимоги, а тому у видачі судового наказу слід відмовити.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині та вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Частиною 1 ст. 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Суть наказного провадження полягає в тому, що воно є безспірним.

Судовий наказ згідно п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Частиною 5 ст. 183 СК України також передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника (ч.1 ст.167 ЦПК України).

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків. В той же час, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (ст. 166 ЦПК України).

Сукупний аналіз положень п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, ч. 5 ст. 183 СК України та ч.3 ст. 181 СК України, яка передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, свідчить про те, що за рішенням суду аліменти стягуються у відповідній частині на користь, зокрема того з батьків, з яким проживає дитина і у якого вона знаходиться на утриманні.

Відповідно до п.4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Звертаючись до суду 07 липня 2023р. із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 вказав, що дитина починаючи з 15 червня 2023 року фактично проживає разом з ним та знаходиться на повному його утриманні.

На підтвердження цього до заяви про видачу судового наказу було додано копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 від 15 червня 2023р. та довідки ТОВ "INEXGR ТОВ "INEXGROUP FUTURE".

Проте, текст довідки ТОВ "INEXGROUP FUTURE", як правильно зазначив суд, свідчить лише про готовність ТОВ "INEXGROUP FUTURE" забезпечити заявника та його сина житлом, а не про проживання дитини разом з заявником та перебування сина на його утриманні. Довідка чи її копія про склад сім`ї, на яку посилається заявник в апеляційній скарзі, до заяви про видачу судового наказу долучена не була та не була предметом дослідження суду першої інстанції. Не були долучені до заяви про видачу судового наказу також докази вступу сина ОСОБА_4 до Високопольського професійно-технічного училища. Згідно наданої заявником до апеляційної скарги копії сертифіката №24/Ти/ НОМЕР_2 ОСОБА_4 подав документи та був прийнятий до Високопольського професійно-технічного училища в Познані 11 липня 2023р., тобто після звернення заявником до суду з заявою про видачу судового наказу.

Нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 від 15 червня 2023р. свідчить про надання матір`ю згоди на тимчасове проживання сина з батьком та оформленням ним відповідних документів щодо реєстрації його місця перебування, пересування, отримання необхідних документів, соціальних та інших виплат, за умови забезпечення своєчасного повернення сина до України по закінченню терміну перебування за кордоном. При цьому в заяві також зазначено, що вона та/чи батько у разі виникнення необхідності профінансують всі витрати, пов`язані з виїздами сина за кордон) в т. ч. оплату проїзду, страхування, харчування, проживання, навчання, медичне обслуговування, тощо).

Із відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу вбачається, що мати дитини 10 червня 2023 року вимушена була тимчасово виїхати до м. Миколаєва, що вона не надавала жодного документа про згоду змінити місце проживання дитини, а тимчасове перебування дитини біля батька не свідчить, про зміну постійного місця проживання дитини, що вона планує найближчим часом повернутись до дитини і проживати разом з ним до досягнення ним повноліття.

Слід зазначити, що при видачі судового наказу суд не досліджує докази та не встановлює обставин справи, а лише перевіряє підстави для видачі судового наказу, визначені у ст. 161 ЦПК України, тобто під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті не розглядається.

Тому процесуальним законодавством врегульовано скорочений порядок розгляду вимог про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб, шляхом видачі особливої форми судового рішення - судового наказу (частина 1 статті 160, пункт 4 частини 1 статті 161 ЦПК України).

За такого, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що із поданої ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів не вбачається виникнення права грошової вимоги, а тому у видачі судового наказу слід відмовити.

При цьому колегія суддів враховує, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 8 ч.1 ст. 165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Що стосується висновку про необхідність відмови у видачі судового наказу з підстав, зазначених в п.6 ч.1 ст. 165 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ.

Матеріали справи свідчать про те, що Жовтневим районним судом Миколаївської області 03.12.2019 року було видано судовий наказ у справі за № 477/2824/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повнолітня. На даний час ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про припинення стягнення з нього аліментів на підставі даного судового наказу.

Однак, заявником у цій справі була ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 і аліменти були стягнуті хоча і на утримання сина ОСОБА_4 , але з ОСОБА_1 (батька) на користь ОСОБА_2 (матері). У справі №477/1694/23 навпаки ОСОБА_1 (батько) просить стягнути на його користь аліменти з ОСОБА_2 (матері).

Зазначені обставини свідчать про те, що раніше судом було видано наказ не за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ у справі № 477/1694/23.

Отже, суд дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав, зазначених п.6 ч.1 ст. 165 ЦПК України. Однак дана процесуальна помилка суду, не є достатньою правовою підставою для скасування ухвали суду в цілому, так як висновок про відмову у видачі судового наказу з підстав, зазначених в п.8 ч.1 ст. 165 ЦПК України, є правильним.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню з зазначених в тексті постанови підстав, а тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року