ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 680/567/22

Провадження № 22-ц/4820/1806/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_3 , на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року (суддя Олійник А.О.).

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі акта про проведення електронних торгів, затвердженого відділом державної виконавчої служби Новоушицького районного управління юстиції Хмельницької області 17 вересня 2015 року в результаті чого приватним нотаріусом Кохан О.В. 30 вересня 2015 року видано свідоцтво та у подальшому проведена державна реєстрація його права власності.

Відповідач ОСОБА_4 є колишнім власником будинку. Після переходу права власності на житловий будинок до нього, остання добровільно не погоджується передати і оформити документи на земельну ділянку під будинком. Державним виконавцем при проведенні електронних торгів у заявці на реалізацію будинку було вказано, що реалізується житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований на земельній ділянці площею 0,1496 га.

Відповідачка не визнає результатів проведення електронних торгів та зверталась неодноразово до суду про визнання недійсними прилюдних торгів, якій постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 у справі №680/1091/15-ц відмовлено.

Відповідачка , знаючи що будинок на праві власності належить позивачу і те, що Верховний Суд відмовив їй у позові, 03 лютого 2022 року реєструє право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :03:002:0087, на підставі державного акта, виданого відповідачці у 2006 році.

Так як, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу на електронних торгах визнано чинним, тому у відповідачки відсутні будь-які законні підстави для користування житловим будинком АДРЕСА_1 і, відповідно, земельною ділянкою, площею 0,1496 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З урахуванням вищевикладеного просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,1496 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0087, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішити питання судових витрат по справі.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року у задоволення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог повністю. При цьому, посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що не погоджується з висновком суду, що позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку, з огляду на те, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за відповідачем, не відповідає належному способу захисту у цій справі.

Вказує, що позивач придбав спірний будинок з електронних торгів, де державним виконавцем чітко вказувалось, що подавалась заявка на реалізацію спірного домоволодіння, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,1496га.

Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано норми ст. 120 ЗК України та не враховано позицію ВП ВС від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 та від 04.12.2018 у справі № 713/1817/16-ц.

Вважає, що у цій справі позиція суду першої інстанції є занадто формалізованою і такою, що не спрямована на досягнення мети правосуддя та цілей ефективного захисту порушеного права судом.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину ВВТ №789148 від 28 грудня 2004 року ОСОБА_2 успадкувала після смерті ОСОБА_5 житловий будинок за АДРЕСА_1 (а.с. 95).

30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Кохан О.В., відповідно до статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акта про проведення електронних торгів, затвердженого відділом державної виконавчої служби Новоушицького РУЮ Хмельницької області 17 вересня 2015 року, шляхом видачі свідоцтва посвідчила, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з домоволодіння - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами (веранда та підвал), загальною площею 89,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що раніше належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2004 року (а.с.8,95).

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 26 липня 2017 року у справі № 680/1091/15-ц у позові ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Новоушицького районного управління юстиції Хмельницької області, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі продажу, який оформлений свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 30 вересня 2015 року та скасування його державної реєстрації - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2017 року рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 26 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що дійсно прилюдні торги, за результатом яких ОСОБА_1 набув у власність домоволодіння, проведені з порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, оскільки ОСОБА_2 не було повідомлено про час, місце проведення прилюдних торгів, стартову ціну реалізації майна, а також прилюдні торги з реалізації майна були проведені за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який втратив чинність, однак позивачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на порушення її прав та законних інтересів та не підтверджено, що порушення при проведенні прилюдних торгів могли вплинути на результат торгів, а також, що збільшилась вартість належного позивачу нерухомого майна станом на момент проведення прилюдних торгів.

Постановою Верхового Суду від 06 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2017 року залишено без змін (арк.спр. 17-19).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 листопада 2021 року, 22 листопада 2021 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 89,3 кв.м., житловою - 42,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 33 (а.с.9).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №371564 від 21 серпня 2006 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1496 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку (а.с. 103).

03 лютого 2022 року проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану вище земельну ділянку (а.с.13).

Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 53 137,04 грн (а.с. 14).

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 13 лютого 2023 року у справі №680/492/22, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 квітня 2023 року, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 167-175).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом публічних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені прилюдні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

Відповідно до пункту 3.9 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року за № 68/5 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо реалізації підлягає житловий будинок, квартира, інформаційне повідомлення повинно містити, в тому числі, інформацію про земельну ділянку, на якій розташований будинок (її правовий режим та розмір).

В силу ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 377 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частини першої, шостої статті 120 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При цьому, під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Як правило, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

У пунктах 74, 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено: «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України є неефективними. Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, ані позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові».

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням зазначених норм права та обставин справи, суд першої інстанції правильно виходив з того, що 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Кохан О.В., відповідно до статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акта про проведення електронних торгів, затвердженого відділом державної виконавчої служби Новоушицького РУЮ Хмельницької області 17 вересня 2015 року, шляхом видачі свідоцтва посвідчила, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з домоволодіння - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами (веранда та підвал), загальною площею 89,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що раніше належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2004 року (а.с.8,95).

У вказаному свідоцтві зазначено, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями підлягає державній реєстрації, однак відсутні відомості щодо переходу до нового власника будинку права власності на земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт нерухомості. Хоча на час придбання житлового будинку земельна ділянка, призначена для його обслуговування, була сформована і набула об`єкта права власності.

Оскільки, 21.08.2006 ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №371564, згідно з яким вона є власником земельної ділянки площею 0,1496 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0087, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку (а.с. 103).

03 лютого 2022 року проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер :03:002:0087 (а.с.13).

Не можуть прийматись до уваги доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд в своєму рішенні може визначити такий спосіб захисту, який не суперечить закону, з частковим відступом від принципу диспозитивності.

Оскільки, частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині 2 ст. 5 ЦПК України визначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України є неефективними.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, до особистого тлумачення обставин справи, такі доводи містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай