Справа №461/8250/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 жовтня 2023 року м.Львів.
Галицький районний суд м. Львова
головуючого судді Юрківа О.Р.,
секретаря судового засідання Пахолко Д.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представниці відповідачки ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, примусове виселення та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, -
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, примусове виселення. Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.12.2006 року за реєстровим №6601 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, належить квартира АДРЕСА_1 . 27.12.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб у Личаківському відділі реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про, що складено відповідний актовий запис №346. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.05.2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 . Та ОСОБА_4 . Постановою Апеляційного суду Львівської області від 27.12.2018 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 03.05.2018 року залишено без змін. Відповідно до довідки №3588 від 14.09.2020 року виданої ЛКП «Старий Львів», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що відповідачка вселилась у квартиру після їх одруження в якості члена сім`ї власника житла. Однак після розірвання шлюбу самовільно залишилась у його квартирі. ОСОБА_3 зазначає, що з червня 2017 року його подружні відносини з відповідачкою припинилися, спільного господарства не ведуть. Позивач стверджує, що ОСОБА_4 добровільно залишати квартиру не бажає та створює йому перешкоди в користуванні квартирою. ОСОБА_3 зазначає, що усі комунальні платежі оплачує він особисто та дбає про побут в квартирі. Також, позивач стверджує, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана ним до укладення шлюбу за особисті кошти. Тому позивач просить задовольнити позовні вимоги, а саме: визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити відповідачку з квартири АДРЕСА_1 .
Відповідачка ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності. Свої вимоги мотивує тим, що з 27.11.2005 року ОСОБА_4 з ОСОБА_3 почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в орендованій нею квартирі у АДРЕСА_2 , почали вести спільне господарство, спільний бюджет, спільні витрати, загалом виконувати спільні подружні обов`язки. Стверджує, що до цього часу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 народила від ОСОБА_3 сина, якого на той період зареєструвала під своїм дівочим прізвищем, а ім`я батька у графі батько - не вказала. Позивачка за зустрічним позовом зазначає, що відповідач переконав її не реєструвати шлюб для того, щоб він зміг взяти у банку кредит на придбання квартири для спільного проживання їх сім`ї. ОСОБА_4 на це погодилася, а тому, для здійснення першого внеску тіла кредиту на нову квартиру вона власноруч передала позивачеві 8 500, 00 дол. США, з яких: 2 000, 00 дол. США - її власні заощадження, 3 500, 00 дол. США - дали її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ще 3 000,00 дол. США - позичив їй безпосередній керівник ОСОБА_7 . Під час проживання із позивачкою однією сім`єю, відповідач уклав з ТзОВ «Укрпромбанк» кредитний договір №86/Кв-05 від 07.12.2005 року, спрямований на придбання нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_3 . За згодою сторін, відповідач, виступив стороною даного договору як позичальник грошових коштів та погодив строк погашення одержаного кредиту. Позивачка стверджує, що за рахунок накопичених грошових коштів та грошових коштів, отриманих у кредит, сторони, проживаючи однією сім`єю, але не перебуваючи у шлюбі між собою, спільно та у спільних інтересах придбали квартиру для спільного проживання однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на яку зареєстрували, за спільною згодою, за відповідачем. В лютому 2006 року, відповідач зареєстрував у вказаній квартирі своє постійне місце проживання та постійне місце проживання позивачки та малолітнього сина сторін. Також, ОСОБА_4 зазначає, що вони з відповідачем та їх сином залишилися проживати в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а у новопридбаній квартирі спільними зусиллями та за спільні кошти робити ремонт. ОСОБА_4 стверджує, що оскільки вона працювала, то кошти, позичені на перший внесок по кредиту на квартиру у ОСОБА_7 , вона повернула сама і позивач у цьому участі не брав.
Пізніше відповідач виявив бажання офіційно визнати сина і дати йому своє ім`я по-батькові та прізвище, тому 20 вересня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області було видано повторне свідоцтво про народження спільного сина ОСОБА_8 , у якому вказане ім`я його батька - ОСОБА_3 , та відповідно змінено прізвище і по-батькові дитини.
Окрім цього, позивачка зазначає, що 28.11.2006 року, вона звільнилася з роботи у Приватного підприємця ОСОБА_7 за власним бажанням, щоб переїхати разом із своєю сім`єю (відповідачем та сином) на постійне місце проживання до міста Львова. ОСОБА_4 зазначає, що у Львові відповідач знову переконав її у тому, щоб оформляти придбання вказаної квартири для спільного проживання їх сім`ї тільки на нього, обґрунтовуючи це необхідністю отримання кредиту у банку задля її придбання, на що вона погодилася. За таких обставин, під час проживання сторін однією сім`єю, відповідач уклав з ТОВ «Укрпромбанк» кредитний договір №143/Кв-06 від 15.12.2006 року, спрямований на придбання нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 . Відповідач виступив стороною даного договору як позичальник грошових коштів на суму 105 450,00 грн. та погодив строк погашення одержаного кредиту - до грудня 2031 року включно. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 15.12.2006 року Амбросійчук Л.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №6601, відповідач набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.12.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №12933687 від 18.12.2006 року. Після цього, в грудні 2006 року, сторони переїхали у новопридбану квартиру за адресою: АДРЕСА_5 та надалі проживали там спільно однією сім`єю, вели спільне господарство, спільний бюджет, виконували взаємні подружні права та обов`язки. ОСОБА_4 зазначає, що факт ведення сторонами спільного господарства підтверджується також укладенням позивачем з ВАТ «Львівобленерго» Галицький РМ Договору від 10.05.2007 року за №1002-25 про користування електричною енергією про постачання електроенергії у квартирі сторін за адресою: АДРЕСА_5 , тобто задовго до реєстрації шлюбу між сторонами. 13.03.2007 року ОСОБА_4 разом із її сином ОСОБА_8 знялися з реєстрації з квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
27.04.2007 року, за заявою відповідача, постійне місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 було зареєстроване у новопридбаній квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , де вони разом із відповідачем стали спільно проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, а сам відповідач був зареєстрований 26.10.2007 року, тобто пізніше ніж позивачка з їх сином.
У жовтні 2007 року відповідач продав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка була придбана за спільні кошти. З отриманих від продажу вказаної квартири коштів, ОСОБА_3 в грудні 2007 року погасив кредит на новопридбану для сім`ї квартиру АДРЕСА_1 . Решта вказаних коштів була витрачена на облаштування новопридбаної квартири та ремонт у ній.
27.12.2007 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №346. Після реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сторін народилася друга дитина - донька ОСОБА_10 . В 2015 році, на строк близько року, сторони переїхали на орендовану квартиру, а за цей час, спільними зусиллями організували капітальний ремонт у спільній квартирі АДРЕСА_1 . Позивачка стверджує, що до 2018 року у них з відповідачем були хороші стосунки.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.05.2018 року у справі №461/233/18, яке набрало законної сили 27.12.2018 року (постанова Апеляційного суду Львівської області від 27.12.2018 року у справі №462/23 3/18) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Після розірвання шлюбу сторони залишились спільно проживати у квартирі АДРЕСА_1 . Однак, позивачка стверджує, що відповідач почав робити її з дітьми життя нестерпним, вчиняти домашнє насильство відносно неї та дітей, за що неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності, тобто робив перешкоди у користуванні квартирою. ОСОБА_4 стверджує, що вона не чинила перешкод у користуванні відповідачу.

Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

05.11.2020 року відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву.

06.11.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності.

16.11.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.12.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності прийнято до розгляду Галицького районного суду м. Львова. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, примусове виселення та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності об`єднано в одне провадження. Здійснено перехід до розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, примусове виселення та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності та проводити розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у приміщенні Галицького районного суду м. Львова на 02.02.2021 року на 11:00 год.

29.12.2020 року ОСОБА_3 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви, просить первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки вважає зустрічний позов безпідставним та необґрунтованим. Також, зазначив, що відповідачка за первісним позовом, яка є колишньою дружиною ОСОБА_3 , чинить позивачу за первісним позовом перешкоди у користуванні. Відповідачка не є членом сім`ї позивача. Квартиру ОСОБА_3 придбав за особисті кошти. Також стверджує, що відповідачкою жодними належними та допустимими доказами не доведено, що квартиру придбано за спільні кошти, не підтверджено спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27.11.2005 року по 26.12.2007 року. Жодної письмової угоди про створення спільної сумісної власності до укладення шлюбу між сторонами не було, тому спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_3 .

Відповідачка та її представниця у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову заперечили та просять відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки такі є не обгрунтованами, стверджує, що спірну квартиру придбано за гроші отримані від продажу попередньої квартири яка знаходилась в м. Миколаєві, та була придбана сторонами разом. Зазначають, що ОСОБА_3 жив з ОСОБА_4 у м. Миколаєві. ОСОБА_4 надала на придбання квартири у м. Миколаєві 8500, 00 доларів США, на той час сторонни не перебували у зареєстрованому шлюбі. Вартість квартири становить 30 000, 00 доларів США, автомобіля 20 000, 00 доларів США. У 2006 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з сином проживали у квартирі в м. Миколаїв. Потім ОСОБА_4 14.09.2006 року вирішив надати сину своє прізвище та по-батькові. У 2007 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру на АДРЕСА_6 та вирішили її придбати, тому оформили кридит, продали спільну квартиру у м. Миколаїв. ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_9 були прописані в квартирі на вулиці Газовій швидше ніж ОСОБА_3 17.12.2007 року було виплачено кредит , а 27.12.2007 року між сторонами укладено шлюб. Про юридичну сторону питання ОСОБА_4 не думала. З позивачем познайомилась в 2002 році. Разом почали проживати з кінця листопада 2005 року у м. Миколаєві в орендованій квартирі. Також, ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_3 чинить насильство в сім`ї, що стверджується постановами про притягнення його до адміністративної відповідальності. 27.12.2018 року розірвали шлюб, але залишились проживати разом у спірній квартирі, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет. Відповідачка стверджує, що дітей виховує вона, оскільки позивач ними не займається. Поділу майна не робили. Тому просять у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов слід задовольнити повністю з огляду на таке.

Судом встановлено, що 26.12.2005 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 було розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 26.11.2005 року серії НОМЕР_1 виданим Личаківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції /Том 1, а. с. 132/.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15.12.2006 року ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_7 , а. с. 7/.

Відповідно до повторного свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_13 /Том 1, а.с. 133/.

ОСОБА_3 07.12.2005 року уклав з ТзОВ «Укрпромбанк» кредитний договір №86/Кв-05, спрямований на придбання нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_3 , право власності на дану квартиру оформлено на ОСОБА_3 . В лютому 2006 року, відповідач зареєстрував у вказаній квартирі своє постійне місце проживання, постійне місце проживання ОСОБА_4 та їх малолітнього сина.

ОСОБА_4 стверджує, що вони з відповідачем та їх сином залишилися проживати в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а у новопридбаній квартирі спільними зусиллями та за спільні кошти робити ремонт.

З відповіді Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новобужжя» вбачається, що згідно картотеки зареєстрованих осіб, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 були зареєстровані: ОСОБА_3 з 10.02.2006 року, знятий з реєстрації 18.10.2007 року; ОСОБА_14 - з 10.02.2006 року, знята з реєстрації 13.03.2007 року; ОСОБА_15 дата реєстрації не проставлена, знятий з реєстрації 13.03.2007 року /Том 1, а. с. 167а/.

Також, 15.12.2006 року ОСОБА_3 уклав з ТОВ «Укрпромбанк» кредитний договір №143/Кв-06, спрямований на придбання нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 105 450,00 грн. та погодив строк погашення одержаного кредиту - до грудня 2031 року включно. Однак, даний кредит був погашений в грудні 2007 року /Том 1, а. с. 175-222/.

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.12.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №12933687 від 18.12.2006 року.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_14 з ВАТ «Львівобленерго» Галицький РМ укладено договір від 10.05.2007 року за №1002-25 про користування електричною енергією про постачання електроенергії у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 ,

З довідки наданої Львівським комунальним підприємством «Старий Львів» №3588 від 14.09.2020 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 з 27.04.2007 року, а ОСОБА_3 з 26.10.2007 року. Також в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_10 з 16.04.2013 року та ОСОБА_16 з 20.08.2020 року /Том 1, а. с. 9/.

27.12.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зареєстровано шлюб про що зроблено актовий запис №346 від 27.12.2007 року, що стверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 /Том 1, а. с. 10/.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.05.2018 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 17.09.2010 року Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 ), який 27.12.2007 року зареєстровано Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №346 /Том 1, а. с. 11-13/.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 27.12.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 03.05.2018 року - залишено без змін /Том 1, а. с. 14-17/.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 03.06.2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення - 170, 00 грн. штрафу за те, що ОСОБА_3 , 24.04.2020 року о 14.40 год. на АДРЕСА_5 вимкнув котел в квартирі та не надав можливості потерпілій ОСОБА_4 та їх спільній дитині користуватись гарячою водою, чим вчинив домашнє насильство економічного характеру / Том 1, а. с. 18/.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 04.05.2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Львівського апеляційного суду від 10.06.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 4 травня 2020 року про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення скасовано. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень, за те, що він 7 квітня 2020 року, близько 20.10 год., перебуваючи за адресою свого проживання, вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , виражався в її сторону нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чинив моральний і психологічний тиск / Том 1, а. с. 19-21/.

Згідно з судовим наказом №46/7962/20 від 12.10.2020 року виданим Галицьким районним судом м. Львова, наказано стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей /Том 1, а. с. 125/.

З копії трудової книжки ОСОБА_4 та довідки-характеристики №32 від 02.11.2020 року вбачається, що з 19.02.2005 року по 28.11.2006 року вона працювала у ФОП ОСОБА_7 на посаді головного технолога ковбасного цеху /Том 1, а. с. 128а- 131/.

Окрім цього, в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_11 , яка показала суду, що у листопаді 2005 року розлучилася з ОСОБА_3 . Вони в добровільному порядку поділили спільно набуте майно. Зазначила, що дала 15 000, 00 доларів США за половину квартири, тому ОСОБА_3 виписався та пішов з квартири. Також, йому було виплачено 4000, 00 доларів США за авто.

Згідно з ч.2. ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки,

Відповідно до ч. 1ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Вимоги ст. 74 СК України, поширюються на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, враховуючи викладені обставини, які і були встановлені у судовому засіданні, а тому, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично проживали без реєстрації шлюбу однією сім`єю у період з 27.11.2005 року по 26.12.2007 року, та в цей період придбали квартиру АДРЕСА_1 , оскільки на момент купівлі спірної квартири вони були прописані разом, та вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 були прописні в квартирі АДРЕСА_1 раніше ніж ОСОБА_3 . Також, ОСОБА_3 не надано суду належних доказів того, що спірна квартира придбана за його особисті кошти. Твердження свідка ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_3 отримав від неї кошти під час добровільного поділу майна після розірвання шлюбу, не підтверджують того, що ОСОБА_3 придбав спірну квартиру за дані кошти і такі кошти дійсно йому були передані.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За наведених обставин позовні вимоги про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і визнання права спільної сумісної власності на квартиру підлягають задоволенню.

Згідно з ст.70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином судом встановлено, що спірна квартира набута сторонами за час спільного проживання однією сім`єю, сторони не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Інший правовий режим цієї квартири не встановлений письмовим договором між сторонами у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19 дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної приватної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном. Що є об`єктом спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, закон передбачає можливість і необхідність визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності подружжя дружини та чоловіка внаслідок чого така спільна власність набуває правового режиму спільної часткової власності. Зі змісту ст. 70 СК України та 372 ЦК України випливає, що такі частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд виходить із рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , тому, що інше не встановлено домовленістю між ними або законом, в тому числі СК України та ЦК України або рішенням суду. Тому, частки кожного із названих співвласників становлять 1/2.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення зустрічного позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається ОСОБА_4 , як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню.

Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно ст. 64 Кодексу, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. 168 ЖК України укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до чинного житлового законодавства (ст. 71 ЖК України) при відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї, в тому числі колишніх, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Позивач посилається на норми законодавства, що регулюють відносини, які виникають з сервітуту, однак суд вважає, що в даному випадку застосування норм Цивільного кодексу України про сервітут є недостатнім виходячи із гарантій, що випливають із житлового законодавства та інших норм ЦК України.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

До матеріалів справи не долучено документів, які б підтверджували укладення сервітуту між позивачем та відповідачем, не визначалось умов сервітуту, крім того, квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому, відповідно, суд не може оцінювати сервітутних відносин, оскільки вони не виникли у законом встановленому порядку, в даному випадку відповідачка є співвласником квартири, тому відповідно застосування до цього виду відносин норм, що регулюють поняття сервітуту є не можливим.

Згідно з ч. 3 ст. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З долучених до матеріалів справи документів, не вбачається, що між сторонами було укладено договір сервітуту та визначено умови сервітуту. Відповідач є співвласником квартири відповідно до норм законодавства. Позивачем не долучено до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження того, що йому чинять перешкоди у користуванні квартирою. Враховуючи наведене суд вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав суперечить обставинам, на які він посилається як на підставу позовних вимог, крім того в судовому засіданні встановлено, що сторони є співвласниками квартири, а тому визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою та виселення її буде порушувати її права як власника квартири.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 пропорційну задоволеним вимогам суму сплаченого ОСОБА_4 судового збору в розмірі 3360,20 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81,141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 3, 60, 61, 69, 70,71, 74 СК України, ст.ст. 71,72, 109 ЖК України, ст.ст. 15, 317, 321, 356, 357, 391, 406 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, примусове виселення - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності - задовольнити повністю.

Встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 27.11.2005 року по 26.12.2007 року;

Визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визначити, що частка ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , становить 1/2.

Визначити, що частка ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , становить 1/2.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_8 ) 3360,20 грн. сплаченого судового збору.

Повний текст рішення проголошено 11.10.2023 року о 16 год. 45 хв.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р. Юрків.