ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 760/22898/20

провадження № 61-9378св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду

міста Києва від 20 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Оксюти Т. Г., та постанову Київського апеляційного суду від 4 серпня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову вказувала, що 18 січня 2017 року ОСОБА_2 отримав від неї в борг 500 000 євро на строк до 17 січня 2021 року, про що написав розписку. Згідно з досягнутою домовленістю сторін за користування позикою ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати 5 000 євро щомісяця, що становить 1% від суми позики.

Відповідач не виконував зобов`язання зі сплати коштів за користування позикою.

Неодноразові вимоги позивача щодо сплати процентів за користування позикою ОСОБА_2 залишив без виконання.

Зазначає, що на час пред`явлення позову заборгованість відповідача за процентами за користування позикою становить 225 000 євро.

Під час розгляду справи судом першої інстанції настав строк повернення позики за вказаною розпискою та сплати процентів з часу пред`явлення позову

до 17 січня 2021 року.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 5 лютого 2021 року, просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 18 січня 2017 року в сумі 740 000 євро, з яких сума позики 500 000 євро та проценти

240 000 євро .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18 січня 2017 року з урахуванням процентів у сумі 740 000 євро та 10 510 грн на відшкодування судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що розписка від 18 січня 2017 року відповідає формі правочину, містить усі істотні умови договору позики, у тому числі зобов`язання відповідача повернути грошові кошти та сплатити проценти. Місцевий суд врахував, що боргова розписка перебуває у кредитора, що відповідно до статті 545 ЦК України свідчить про невиконання позичальником зобов`язання.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач у строк, визначений договором позики, не повернув позивачу грошові кошти в сумі 500 000 євро, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також місцевий суд вважав обґрунтованими вимоги про стягнення процентів, які відповідач зобов`язувався сплачувати за умовами договору позики, та вказав про те, що відповідач не спростував розрахунок процентів за період з 17 лютого 2017 року до 17 січня 2021 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 4 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про існування правових підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину

(стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, зокрема, належними і допустимими доказами не довів факт застосування до нього психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, а також безгрошовість позики.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У вересні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва

від 20 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 4 серпня 2022 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), про те, що «у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки».

Аналогічні висновки, які також, на думку заявника, не враховані судами попередніх інстанцій викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19)

та постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19 (провадження № 61-20751св19) та від 21 лютого 2018 року

у справі № 344/16307/15-ц (провадження № 61-5766св18).

Не врахувавши висновки, викладені у вказаних постановах, суди не надали оцінки змісту боргової розписки, який вказує про написання цієї розписки під психічним тиском і в стані сильного душевного хвилювання та не підтверджує передання грошових коштів.

Заявник зазначає про помилкове відхилення судами попередніх інстанцій висновку експертів за результатами проведення судової психологічної експертизи № 7505/7506/21-61, складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 23 червня 2021 року.

Вказує про недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів:

- заяви позивача до регіонального поліцейського відділу Землі Баварія Федеральної поліції Німеччини про вчинення кримінального правопорушення

від 19 жовтня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н. В.;

- обвинувального акта щодо позивача у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 червня 2021 року

за № 0001701, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 384 КК України;

- переписці сторін у мобільному застосунку Viber протягом періоду з 22 лютого

до 2 квітня 2017 року;

- медичної документації, що підтверджує отримання відповідачем травм, які призвели до значного розладу здоров`я та погіршення його психологічного стану.

Крім того, заявник вважає, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили його клопотання про витребування з податкових органів відомостей щодо доходів позивача та клопотання про виклик свідків ОСОБА_3 і

ОСОБА_4 .

Позиція інших учасників справи

У грудні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Яцина С. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказував про безпідставність її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 8 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:

- застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), у постановах

Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19

(провадження № 61-20751св19), від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16 (провадження № 61-7418св18) та від 21 лютого 2018 року

у справі № 344/16307/15 (провадження № 61-5766св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

- недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів та необґрунтоване відхилення клопотання про витребування доказів і виклик свідків (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що за відомостями, які містить розписка від 18 січня 2017 року, ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 500 000 євро та зобов`язався повернути вказані кошти до 17 січня 2021 року, сплативши проценти за користування позикою у розмірі 5 000 євро щомісяця.

Зі змісту висновку № 2403-21, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародна експертно-правова група» 24 березня 2021 року, суди встановили, що рукописний текст розписки від 18 січня 2017 року, складеної від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 на суму 500 000 євро, - виконаний ОСОБА_2 . Підписи від імені ОСОБА_2 , розміщені справа

від записів «18.01.2017» у зазначеній розписці від 18 січня 2017 року

на суму 500 000,00 євро виконані самим ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування

статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року

у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з частиною другою

статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність оригінала боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Такий висновок судів узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2022 року у справі № 344/17277/20

(провадження № 61-12109св21), від 7 грудня 2022 року у справі № 565/12/19 (провадження № 61-4470св22) та від 19 грудня 2022 року

у справі № 754/10390/16 (провадження № 61-9032св22).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, встановили, що укладений сторонами письмовий договір позики підтверджує факт укладення такого договору і виникнення у ОСОБА_2 зобов`язання зі сплати коштів та процентів за користування позикою; ОСОБА_2 свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, грошові кошти ОСОБА_1 у визначений розпискою строк не повернув і проценти за користування вказаним коштами не сплатив.

Встановивши вказані обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Безпідставними є доводи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові

від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), оскільки суди встановили справжню правову природу правовідносин сторін, надали оцінку всім наявним доказам і дійшли обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами правовідносин щодо позики грошових коштів, що узгоджується з вказаним висновком Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах

від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19 (провадження № 61-20751св19), від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16 (провадження № 61-7418св18) та від 21 лютого 2018 року у справі № 344/16307/15 (провадження № 61-5766св18), оскільки вказані постанови прийняті за інших фактичних обставин, ніж ті, що встановлені судами попередніх інстанцій у справі, яка переглядається.

У справі № 750/2316/19 суд першої інстанції встановив, що відповідач отримав від позивача 48 000 доларів США для спільного вирощування соняшника. Сторони дійшли згоди, що: «Ці кошти направляються на витрати з вирощування, збирання, оренди техніки, майна, землі та інших складових на цій площі. Прибуток на цьому полі розподіляється пропорційно вкладеним коштам та іншим понесеним витратам. У разі форс-мажору сторони спільно вишукують вихід протягом наступного року». У розписці зазначено: «Дана розписка повертається відповідачу при поверненні сорока восьми тисяч доларів США». У вказаній справі Верховний Суд виходив з того, що факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором. Врахувавши, що зміст розписки не підтверджує виникнення між сторонами у справі № 750/2316/19 правовідносин з позики, касаційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заборгованості за таким договором.

У справі № 369/3340/16 суди попередніх інстанцій надали оцінку розписці

від 9 липня 2011 року і дійшли висновку про те, що вона не містить відомостей щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 9 липня 2011 року або у будь-який інший день.

У справі № 344/16307/15 суд першої інстанції встановив, що надана позивачем розписка не підтверджує укладення сторонами договору позики, оскільки з неї не вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її складання, а також, хто виступив позикодавцем.

При цьому у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій надали оцінку розписці від 18 січня 2017 року і встановили наявність в ній обов`язкових елементів договору позики.

З огляду на відмінність фактичних обставин, встановлених

у справах № 750/2316/19, № 369/3340/16 та № 344/16307/15, обставинам, встановленим у справі, яка переглядається, правовідносини сторін у вказаних справа не є подібними, а посилання заявника про неврахування таких висновків не впливає на правильність вирішення справи.

Посилання заявника про помилкове відхилення судами висновку експертів за результатами проведення судової психологічної експертизи № 7505/7506/21-61, складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз

23 червня 2021 року, відхиляються касаційним судом, оскільки суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що встановлення фактів

отримання/неотримання грошових коштів, так само як і наявність/відсутність тиску у формі фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_1 , є тими обставинами, які встановлюються судом на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які оцінюються судом в їх сукупності відповідно до статті 89 ЦПК України. Надавши оцінку вказаному висновку експертів, суд апеляційної інстанції зазначив, що окреслені в ньому питання не входять до компетенції психологічної експертизи та суперечать статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє аргументи заявника про недослідження судами зібраних у справі доказів: заяви позивача до регіонального поліцейського відділу Землі Баварія Федеральної поліції Німеччини про вчинення кримінального правопорушення 19 жовтня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н. В., та обвинувального акта щодо позивача у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 червня 2021 року за № 0001701, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 384 КК України, оскільки суд апеляційної інстанції надав оцінку вказаним доказам і зазначив, що вони не містять даних, на підставі яких у цій справі суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), які мають значення для вирішення справи, відтак, такі не мають доказового значення для вирішення цієї справи.

Не впливають на правильність висновку судів попередніх інстанцій про існування між сторонами правовідносин позики і доводи касаційної скаргу про ненадання судами оцінки переписці сторін у мобільному застосунку Viber протягом періоду з 22 лютого до 2 квітня 2017 року та медичній документації, яка підтверджує отримання відповідачем травм, що призвели до значного розладу здоров`я та погіршення його психологічного стану, оскільки написання

ОСОБА_2 18 січня 2017 року розписки передувало вказаній переписці

(з 22 лютого до 2 квітня 2017 року) та часу отримання травми (лютий 2017 року), тому обставини, встановлені вказаними доказами, не доводять написання розписки під психологічним тиском і в стані сильного душевного хвилювання.

Посилання заявника про необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотання представника заявника про витребування з податкових органів доказів про доходи позивача є безпідставними, оскільки докази, які просив витребувати представник відповідача, не містять інформації щодо предмета доказування у справі про стягнення боргу за договором позики, тому підстави для їх витребування відсутні.

Також помилковими є доводи заявника про безпідставне відхилення клопотання про виклик свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , оскільки суд першої інстанції правильно відхилив це клопотання з огляду на відсутність підстав вважати, що показання вказаних свідків містять інформацію, що входить до предмета доказування у справі, про що постановив ухвалу від 9 лютого 2021 року, занесену до журналу судового засідання. Доводи касаційної скарги не вказують на порушення місцевим судом норм процесуального права під час вирішення вказаного клопотання.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК

України судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про

захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 4 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк