Справа № 943/1421/22 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б. М.
Провадження № 22-ц/811/1967/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Горох Віталія Володимировича на додаткове рішення Буського районного суду Львівської області від 22 червня 2023 року в складі судді Журибіди Б.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності на комплексні будівлі і споруди підприємства, -

встановив:

У провадженні Буського районного суду Львівської області знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності на комплексні будівлі і споруди підприємства.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 16.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності на комплексні будівлі і споруди підприємства залишено без розгляду.

19.05.2023 представником відповідача ОСОБА_2 подано заяву про прийняття додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 762,00 грн.

Оскаржуваним додатковим рішенням Буського районного суду Львівської області від 22 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 762,00 грн.

Додаткове рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Горох В.В., вважає рішення незаконним.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необгрунтованих дій позивача.

Покликаючись на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 03.07.2019 у справі № 543/408/17 зазначає, що саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки є право останнього, яке передбачене ЦПК України де відсутні обмеження з приводу реалізації такого.

При цьому, необгрунтовані дії позивача, як підстава для компенсації здійснених витрат відповідача, є свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання правами, що не було враховано районним судом.

Окремо зазначає на обставини, які стали підставою подання позову, а також звертаючись до хронології судового провадження, звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 та її представник жодного разу не з`явилися в судові засідання.

Натомість, подаючи позовну заяву ОСОБА_1 не мала на меті ущемлення прав та інтересів ОСОБА_2 , оскільки позов був поданий з метою захисту майнових прав та законних інтересів.

Подання заяви про залишення позову без розгляду є реалізацією суб`єктивного процесуального права, при цьому, задовольняючи таку, суд зазначив, що така не обмежує прав сторін та не суперечить закону.

Просить скасувати додаткове рішення Буського районного суду Львівської області від 22 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із п. п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки витрати на професійну правничу допомогу є складовою судових витрат, то такі підлягають стягненню при залишенні позову без розгляду.

Також судом враховано судову практику Верховного Суду про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зокрема, суд виходив з того, що при покладенні на позивача судових витрат у зв`язку з необґрунтованістю його дій, слід встановити або те, що позивач зловживав процесуальними правами, або що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, не вдаючись в оцінку обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог.

Враховувавши наведене, суд констатував, що в даній справі, підтверджується необґрунтованість дій сторони позивача, що проявляється в зловживанні процесуальними правами, тому наявні правові підстави, передбачені ч. ч. 5 та 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України, для покладення на позивача судових витрат, до яких належать витрати відповідача на професійну правничу допомогу.

Тобто суд погодився із посиланнями відповідача, викладеними у доповненнях до заяви про прийняття додаткового рішення, про те, що необґрунтованість дій позивача у даній справі полягає у зловживанні стороною процесуальними правами, зокрема дві заяви про забезпечення позову повернуті ухвалами суду, які набрали законної сили, крім цього, у тексті заяви позивача вказано, що в матеріалах справи зберігається квитанція, яка підтверджує сплату ОСОБА_1 судового збору, однак у матеріалах справи міститься квитанція, платником за якою виступає особа, що не є учасником даної справи.

Таким чином, суд прийшов висновку про стягнення з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, у розмірі, який заявлений останньою.

При цьому, судом також враховано, що стороною позивача не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а заперечення проти заяви про прийняття додаткового рішення, обґрунтування якого зводиться до того, що в діях позивача відсутня недобросовісність, яка б свідчила про зловживання процесуальними правами.

Як зазначалося вище ухвалою Буського районного суду Львівської області від 16.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності на комплексні будівлі і споруди підприємства залишено без розгляду, на підставі поданої представником позивачки заяви.

Ухвала суду не оскаржувалася та набрала законної сили.

Іншими словами, вважаючи відповідні дії сторони позивача зловживаннями чи необґрунтованими, ніхто із відповідачів не оскаржував ухвалу суду про залишення позову без розгляду в апеляційному порядку.

Крім цього, суд постановивши ухвалу дійсно зазначив, що заява про залишення позову без розгляду є підставною, не обмежує права сторін, а також не суперечить закону.

Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду врегульований ст. 142 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно із ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи наведене, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява була залишена без розгляду внаслідок необгрунтованих дій позивача.

Відповідна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №148/312/16-ц, від 20 листопада 2019 року в справі № 546/842/18.

Як роз`яснено у п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», в разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Колегія суддів виходить з того, що залишення позову без розгляду на підставі заяви позивача це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Таким чином, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, яке не містить обмежень в його реалізації.

Крім цього, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтею 55 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Системний аналіз частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України вбачається, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.

В свою чергу, зловживанням процесуальними правами суд може визнати дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією із засад (принципипів) цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України).

Цивільний процесуальний кодекс України зобов`язує суд вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).

Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 ЦПК України, заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були проведені без затримок та були ефективними (справа «Шульга проти України», пункт 28, справа від 02 грудня 2010 року) і запобігали неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі і це є завданням саме державних органів (справа «Мусієнко проти України», пункт 24, рішення від 20 січня 2011 року).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Смірнова проти України» рішення від 08 листопада 2005 року, справа «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. Fгапсе, рішення від 27 квітня 2000 року). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (справа «Красношапка проти України» рішення від 30 листопада 2006 року).

Разом з цим, як вбачається із матеріалів справи суд не застосовував до позивачки будь які заходи процесуального примусу, а також не констатував вчинення нею недобросовісних дій чи зловживання процесуальними правами.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про необґрунтованість дій позивачки ОСОБА_1 , що свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення у цій справі та стягнення із останньої на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів вважає безпідставними, у контексті необґрунтованих дій позивачки, висновки суду та відповідні доводи сторони відповідача стосовно подання заяв про забезпечення позову, які були повернуті судом, оскільки право на подання таких заяв визначено законом, як і наслідок подання таких не у відповідності до встановлених вимог.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Підстави вважати, що звернувшись до суду позивачка вчинила необґрунтовані дії, чи діяла недобросовісно, зловживаючи своїми правами, відсутні.

Колегія суддів також бере до уваги, що розгляд справи по суті не розпочався, зокрема з моменту відкриття провадження у справі (25 січня 2023 року) та залишенням позову без розгляду (16 травня 2023 року) минув короткий термін, жодного судового засідання не відбулося (а.с. 47, 116).

У цьому ж контексті колегія суддів звертає увагу на те, що заявлена представником відповідача ОСОБА_3 сума витрат на правову допомогу не є співмірною із складністю спірних правовідносин, їх тривалістю, характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої.

Натомість саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що відповідачем не доведено, а судом першої інстанції в рішенні не вмотивовано, які дії позивача в ході розгляду справи необхідно вважати необґрунтованими та в чому їх умисний прояв, тому відсутні підстави для покладення на позивачку судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горох Віталія Володимировича задовольнити.

Додаткове рішення Буського районного суду Львівської області від 22 червня 2023 року скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного тексту додаткової постанови.

Повний текст постанови складений 10 жовтня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк