судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі №761/3679/20 (провадження № 61-4228св23)
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна, про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов`язків покупця за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року.
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом та просила визнати договір міни, укладений 20 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу; та перевести на неї права та обов`язки покупця за цим договором купівлі-продажу.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з недоведеністю факту укладання удаваного правочину.

Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року скасовано й направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів виходила з того, щосуди не врахували, що спірний договір за своїм змістом схожий на договір купівлі-продажу, однак за своєю правовою природою та виходячи з прихованого наміру сторін, які останні мали при його укладенні, таким не є.

Установивши, що договір міни укладений зі значною доплатою, що дорівнює 96 % вартості обмінюваної частки квартири, тобто майже повну суму, суди не дослідили питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договору міни, мотиви вчинення ними правочину та можливе ухилення власника частки від надання переважного права на купівлю її частки іншим співвласником; не спростували доводів і доказів, наданих позивачем, та не пояснили причин їх відхилення. Водночас відповідачі не надали жодних доказів, які пояснювали би мотиви вчинення правочину міни із такою значною доплатою.

Колегія суддів звернула увагу на те, що за відсутності таких мотивів правочин може бути визнаний судом удаваним.

З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду повністю погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Частинами першою та другою статті 715 ЦК України передбачено,що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.

Відповідно до статті 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Договір міни є різновидом договору купівлі-продажу, що відповідає правовій природі цих договорів та обумовлено наявністю багатьох спільних моментів у їх правовому регулюванні.

При цьому положення про договір міни (параграф 6) містяться у Главі 54 «Купівля-продаж» ЦК України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний.

За положеннями статті 627 ЦПК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини другої статті 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст.

Оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

У цій справі суди встановили, що за спірним договором міни ОСОБА_3 за 96 % вартості частки квартири передав ОСОБА_2 грошові кошти, а за 4 % її вартості - ноутбук.

Як зазначено в частині третій статті 715 ЦК України, договором міни може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.

Очевидно, що «доплата» означає, що її розмір має бути меншим вартості товару, який обмінюється. Доплата не може бути в 24 рази більшою від вартості товару (ноутбука).

Таким чином, враховуючи зміст спірного договору міни, такий договір на 96 % є договором купівлі-продажу, а на 4 % - договором міни, тобто є змішаним договором.

Водночас удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили (частина перша статті 235 ЦК України).

При укладенні удаваного правочину відсутній намір створити ті наслідки, які задекларовані в правочині, тобто волевиявлення сторін не відповідає їх дійсній волі.

На моє переконання, назва спірного правочину «договір міни» та передача ноутбука в рахунок 4 % вартості частки квартири не є приховуванням.

Відповідачі уклали договір купівлі-продажу з елементами договору міни й це випливає безпосередньо з умов договору, що не може вважатись удаваністю ні за яких підстав, оскільки сторони нічого не приховали.

Відповідно вчинення такого правочину може свідчити про порушення прав позивача як співвласника квартири на переважне право перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності, у зв`язку з її продажем.

За таких обставин вважаю, що колегія суддів правильно скасувала постанову апеляційного суду, але помилилася з мотивами її скасування та направлення справи на новий розгляд, оскільки справу необхідно було направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з метою вирішення питання про переведення на позивача прав і обов?язків покупця за спірним договором.

Суддя М. Ю. Тітов