Справа № 127/4590/21
Провадження № 22-ц/801/1835/2023, 22-ц/801/1837/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 рокуСправа № 127/4590/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Голоти Л. О., Сала Т. Б.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 лютого 2023 року, ухвалені у цій справі у м. Вінниці суддею цього суду Бойком В.М.,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 09 листопада 2015 року ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 250 000 грн. на ремонт квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій сторони раніше проживали разом, про що того дня відповідачем написано розписку. У розписці ОСОБА_2 вказано також, що вона зобов`язалась повернути ці кошти позивачу на його першу вимогу. 08 грудня 2020 року на адресу відповідача позивачем була направлена вимога про повернення коштів, однак дана вимога була залишена без відповіді та реагування.

Пославшись на викладені обставини, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 250 000 грн., а також передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 87 000 грн. та три проценти річних у розмірі 14 199 грн.

08 лютого 2023 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 250 000 грн., інфляційні втрати 87 000 грн. та 3% річних 14 199 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат щодо судового збору.

13 лютого 2023 року представником позивача адвокатом Катричем П.С. подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

17 лютого 2023 року додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області дану заяву задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у вищевказаному розмірі.

Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить заочне рішення та додаткове рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема скаржник посилається на те, що представником відповідача були подані заперечення проти позову з додатками, які спростовують твердження позивача, що не було враховано судом. Надана позивачем розписка була написана не нею, а позивачем, що підтверджують матеріали кримінальних проваджень №0000158, №0004602 та №0000547, клопотання про витребування яких заявлялось у суді першої інстанції, однак фактично судом вони не були витребувані. Коли ОСОБА_2 ознайомлювалась із матеріалами справи (15 травня 2023 року) перед написанням заяви про перегляд заочного рішення, то оригінал розписки був відсутній в матеріалах справи. До вимог про стягнення неустойки суд першої інстанції мав застосувати наслідки спливу позовної давності. У розписці, долученій відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення, йдеться мова саме про внесення позивачем 250 000 грн. на ремонт квартири, тобто мова про позику не йде, а тому фактичної передачі коштів не відбулось. Також у скарзі вона зазначила, що вимога про скасування додаткового рішення є похідною від вимоги про скасування заочного рішення.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржувані судові рішення вважає законними та обґрунтованими, а тому просить апеляційний суд залишити їх без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Він указує на те, що обидві розписки містять посилання на те, що відповідач зобов`язалась повернути 250 000 грн. на першу вимогу позивача, чого вона не зробила; відповідач мала усі процесуальні можливості для належного заперечення проти позовних вимог, доведення власної позиції, проведення відповідних експертиз, від чого вона самоусунулась; наявність кримінальних проваджень, які не направлені до суду, жодним чином не свідчить про вину ОСОБА_1 у вчиненні злочину, адже така обставина не встановлена обвинувальним вироком суду.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а дані рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції відповідають цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 27 липня 2008 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування відчужив ОСОБА_2 кваритуру АДРЕСА_2 (а.с.209-210, том 1).

09 листопада 2015 року ОСОБА_2 написано розписку про те, що ОСОБА_1 вніс значну суму на ремонт квартири АДРЕСА_2 , а саме дав у позику їй і передав особисто в руки 250 000 грн. ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кошти на першу вимогу ОСОБА_1 . Вказала, що з її слів записано вірно (а. с. 7, том 1).

08 грудня 2020 року позивач направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення коштів за її зареєстрованим місцем проживанням: АДРЕСА_1 , однак 10 січня 2021 року конверт повернувся на зворотну адресу з відміткою АТ «Укрпошта» «за закінченням терміну зберігання» (а.с.8, том 1).

23 травня 2023 року відповідач подала заяву про перегляд заочного рішення та додаткового рішення суду, до якої долучила окрім іншого ксерокопію розписки від 09 листопада 2015 року з дещо іншим текстом, а саме у якій відсутня фраза «дав у позику їй і передав особисто в руки» (а. с. 6-7, том 2)

15 червня 2023 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області вказану заяву ОСОБА_2 залишено без задоволення (а. с. 31, том 2).

За ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку ( ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції встановивши, що спірна розписка засвідчує факт передачі коштів ОСОБА_1 та отримання їх ОСОБА_2 у борг, доказів на спростування чого відповідачем не надано, ОСОБА_2 на першу вимогу позивача такі кошти не були повернуті, розписка знаходиться у позивача, що свідчить про те, що борг не погашено, правомірно стягнув з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 250 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 87 000 грн. та 3 % річних у розмірі 14 199 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що представником відповідача були подані заперечення проти позову з додатками, які спростовують твердження позивача, що не було враховано судом, є надуманими, адже матеріали справи таких не містять.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Натомість правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому ОСОБА_2 могла би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими вона не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористалась.

Доводи скаржника про те, що надана позивачем розписка була написана не нею, а позивачем, що підтверджують матеріали кримінальних проваджень №0000158, №0004602 та №0000547, клопотання про витребування яких заявлялось у суді першої інстанції, однак фактично судом вони не були витребувані є необґрунтованими, оскільки вказуючи на такі обставини скаржник зазначає неправдиві відомості, адже лише матеріали кримінального провадження №0000158 за заявою ОСОБА_2 були витребувані судом, що відображено у самому тексті оскаржуваного заочного рішення та вбачається з інших матеріалів справи (а.с. 164, 242, том 1 ). Натомість клопотання про витребування матеріалів кримінальних проваджень №0004602 та №0000547 відповідачем у суді першої інстанції не заявлялися, а тому з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства вони не могли бути вирішені судом. При цьому які конкретно докази з матеріалів названих кримінальних проваджень підтверджують те, що надана позивачем розписка була написана не нею, а позивачем, у апеляційній скарзі не зазначено.

Разом із тим, за ч. ч. 1, 3 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

В рішенні Конституційного Суду України від 8 червня 2022 року № 3-р(II)/2022 зазначено, що конституційний принцип презумпції невинуватості є багатоаспектним, діє на всіх стадіях кримінального провадження та навіть після його завершення, адже сутність цього принципу полягає в тому, що презумпція стосовно непричетності особи до вчинення кримінального правопорушення має універсальний характер, поширюється на всі сфери суспільного життя особи та діє доти, доки її не спростовано належним чином, тобто, за приписами ст. 62 Конституції України, у законному порядку й обвинувальним вироком суду. У розумінні зазначених конституційних приписів метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалось кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду від публічної влади, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. За ч. 1 ст. 62 Конституції України лише обвинувальний вирок суду є тим судовим актом, у якому повинна бути встановлена винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому інші акти публічної влади не можуть містити жодних позицій щодо винуватості особи, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості (абз. 2 п. п. 2.2 п. 2 мотивувальної частини рішення).

Таким чином наявність існуючих кримінальних проваджень, відкритих за заявою ОСОБА_2 , не може свідчити про вчинення злочину ОСОБА_1 відносно неї до винесення судом обвинувального вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені та не може бути підставою для звільнення її від обов`язку належного виконання зобов`язання.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу з приводу того, що коли вона ознайомлювалась із матеріалами справи (15 травня 2023 року) перед написанням заяви про перегляд заочного рішення, то оригінал розписки був відсутній в матеріалах справи є безпідставними, адже вони жодним чином не впливають на вирішення спору між сторонами, який у вказаний день вже був вирішений судом, за результатами чого 08 лютого 2023 року було ухвалене рішення про задоволення позову. Суд першої інстанції правомірно повернув досліджений оригінал розписки представнику позивачу 28 березня 2023 року у відповідності до вимог п. 23 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, за яким вилучення із судової справи оригіналів документів (крім процесуальних, які виготовлені судом) допускається тільки після закінчення провадження у справі.

Твердження ОСОБА_2 про те, що до вимог про стягнення неустойки суд першої інстанції мав застосувати наслідки спливу позовної давності відхиляються колегією суддів, зважаючи на наступне.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державної служби статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання не є неустойкою, а позивач просив стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти саме за ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому положення ЦК України про скорочену позовну давність до них не застосовуються, оскільки за положеннями ЦК України до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Із доводами апеляційної скарги про те, що у розписці, долученій відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення, йдеться мова саме про внесення позивачем 250 000 грн. на ремонт квартири, тобто мова про позику не йде, а тому фактичної передачі коштів не відбулось, не можливо погодитись з огляду на наступне.

Мета отримання позики для подальшого її використання не змінює правової природи розписки, разом із тим дана розписка не містить відомостей про отримання відповідачем грошових коштів у позивача на інших правових підставах. В обох розписках міститься інформація про особу, яка повинна повернути грошові кошти, суму коштів, строк повернення і обов`язок позичальника повернути грошові кошти до спливу цього строку, тобто наявна повна інформація для ідентифікації позичальника, суми позики і строку кредитування. Навіть якщо, як вказує відповідач, вона долучену позивачем до позову розписку не писала, то із наданої нею ксерокопії розписки чітко вбачається, що така розписка стосується домовленості між сторонами про повернення нею коштів у розмірі 250 000 грн. ОСОБА_1 на першу його вимогу, що ОСОБА_2 зроблено не було.

Дані висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками, які зробив Верховний Суд у постановах від 27 жовтня 2021 року у справі № 643/8646/15, від 21 червня 2023 року у справі № 161/20763/21, від 18 січня 2022 року у справі № 370/1170/20.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Зважаючи на те, що, долучаючи до заяви про перегляд заочного рішення ксерокопію розписки від такої ж дати (09 листопада 2015 року), однак з дещо іншим текстом, та посилаючись на такий доказ у скарзі, ОСОБА_2 не обґрунтувала неможливість його подання у встановлений ч. 3 ст. 83 ЦПК України строк, разом із тим всупереч ч. 4 ст. 83 ЦПК України не повідомила суд про існування доказу, який не може бути поданий у встановлений судом строк, не вказала причини, з яких доказ не може бути поданий у цей строк, не надала доказів, які підтверджують те, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, а також на те, що такий доказ на момент ухвалення рішення судом першої інстанції вже існував, однак до ухвалення рішення по суті спору, вона не посилалась на такий доказ як такий, яким вона обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, тому такі дії відповідача у розумінні ст. 44 ЦПК України свідчать про недобросовісне здійснення нею своїх прав та виконання процесуальних обов`язків, а тому ця розписка на підставі ч.2 ст. 126 ЦПК України залишається без розгляду.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує факт ухилення ОСОБА_2 від проведення почеркознавчої експертизи через несплату нею коштів на рахунок експертної установи, хоча саме на неї, як на сторону, яка заявила клопотання про проведення експертизи, був покладений обов`язок по оплаті витрат за її проведення, що відповідачу було роз`яснено судом в ухвалі про призначення експертизи від 21 липня 2021 року (а. с. 85-86, том 1).

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Із урахуванням того, що без попередньої оплати послуг експерта експертизу провести неможливо, тому у даному випадку слід виходити з того, що ОСОБА_2 ухилилась від участі в експертизі, а тому факт отримання нею коштів у борг, на підтвердження чого нею підписано надану позивачем розписку, який міг би бути встановлений чи спростований висновком експерта, є доведеним.

У апеляційній скарзі скаржник робить висновок про незаконність додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2023 року як наслідок після скасування рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог. Оскільки інших підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, а апеляційний суд визнає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому це додаткове рішення підлягає залишенню без змін.

Розмір витрат на правничу допомогу скаржник не оспорює, а тому з огляду на положення ст. 367 ЦПК України він апеляційним судом не перевіряється.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних рішень, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а

заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 лютого 2023 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Л. О. Голота

Т. Б. Сало