Номер провадження: 22-ц/813/2896/23
Справа № 520/2161/17
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

за участю представника відповідача Глазова О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу адвоката Глазова Олега Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» звернулось до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.10.2007 між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №3176-012/07Р, за умовами якого позивач надав кредит у розмірі 43 000,00 дол. США строком до 08.10.2026 зі сплатою 11,30% річних. Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 08.10.2007 між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №б/н, однак позичальником умови договору не виконуються, чим порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, в зв`язку з чим позивач, як кредитодавець, змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, шляхом стягнення заборгованості у солідарному порядку з позичальника та поручителя.

Відповідач ОСОБА_1 , позовні вимоги не визнав та наполягав на тому, що ним фактично повернуті отримані за кредитним договором кошті у повному обсязі, наданий в якості доказів заборгованості розрахунок не відповідає дійсності, так як невірно враховує час належного виконання графіку погашення кредиту, не враховує наявність платежів, які відбулись вже після звернення позивача до суду, а крім того, банком, у порушення вимог законодавства, не здійснено реструктуризацію боргу та не прийнято пропозицію відповідача щодо мирного врегулювання спору шляхом добровільної продажі нерухомого майна.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнавала вважаючи недоведеність розміру заборгованості, та пропуск строку позовної давності.

27 січня 2022 року рішенням Київського районного суду м. Одеси задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Правекс-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Правекс-Банк" заборгованість за кредитним договором №3176-012/07Р від 08.10.2007 в розмірі 38 195,35 дол. США (тридцять вісім тисяч сто дев`яносто п`ять) доларів США 35 центів,і з яких: - 37 467,80 дол. США. тіло кредиту; - 94,08 дол. США. відсотки; - 633,47 дол. США. прострочені проценти.

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Правекс-Банк" судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 16 725,40 грн /шістнадцять тисяч сімсот двадцять п`ять гривень 40 коп/ у рівних частках, по 8 362,7 (вісім тисяч триста шістдесят дві) грн 70 коп з кожного.

22 березня 2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

11 вересня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано заяву ОСОБА_2 в якій відповідачка просить суд проводити судове засідання, яке призначено на 14 вересня 2023 року без її участі та вказує, що підтримує апеляційну скаргу.

В судове засідання, призначене на 14 вересня 2023 року об 14 год 30 хв з`явився представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що 08.10.2007 між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №3176-012/07Р, за умовами якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 43 000,00 дол. США строком до 08.10.2026 зі сплатою 11,30% річних.

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 08.10.2007 між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №б/н.

Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АКБ «Правекс-Банк» перейменований у ПАТ КБ «Правекс-Банк».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов`язання по наданню кредитних коштів позичальнику, що не заперечувалось відповідачами під час розгляду справи.

Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору №3176-012/07Р від 08.10.2007, загальна заборгованість по кредиту станом на 18.03.2016 становить 41 761,35 дол. США, з яких: - 37 467,80 дол. США кредит; - 94,08 дол. США відсотки; - 4199,47 дол. США прострочені проценти.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 надано додаткові докази квитанції по оплаті кредиту, за період після 18.03.2016, позичальник здійснив оплату по кредитному договору у загальному розмірі 3566 доларів США, що у судовому засіданні 07.07.2021 було підтверджено представником позивача.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з наданого розрахунку, на його думку, вбачається, що відповідач почав порушувати строки погашення кредиту та процентів за його користування з травня 2009 року, а тому саме від цього часу необхідно вважати кредитний договір припиненим. Також, апелянт вказує, що відповідачем з травня 2009 року позивачу було сплачено всього 16 097 доларів США, тому всі грошові кошти сплачені після цієї дати повинні бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту. З огляду на вказане, апелянт вважає, що зазначена судом першої інстанції заборгованість відсутня.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає вказані доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

З апеляційної скарги вбачається, що апелянтом наголошується на повному погашенні заборгованості, в свою чергу ані в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не було надано достатніх доказів щодо відсутності заборгованості.

Слід наголосити, що розрахунок заборгованості, наданий ОСОБА_1 під час розгляду справи в районному суді не містить інформації, яка б свідчила про повне погашення кредитної заборгованості боржником та саме ствердження про погашення заборгованості суперечить графіку платежів та розрахункам заборгованості, які містяться в матеріалах справи.

Щодо доводів апелянта про те, що з травня 2009 року необхідно вважати кредитний договір припиненим слід вказати наступне.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтями 599, 601, 604-609 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи.

Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про повне виконання кредитного зобов`язання, а тому є вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не підтвердив належними доказами виконання зобов`язань за кредитним договором належним чином

Виходячи із викладеного, відсутні підстави вважати заборгованість за кредитним договором погашеною, а зобов`язання виконаним.

Також слід вказати, що в апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Позивачем під час розгляду справи було доведено належними та достовірними доказами факт укладення спірного договору, законність нарахування заборгованості за тілом кредиту, пені, процентів, а відповідачами в свою чергу не було оспорено факту укладення кредитного договору та не спростовано наданий банком розрахунок заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених по справі обставин, не мають наслідком задоволення скарги, а отже на увагу суду не заслуговують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положень ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Глазова Олега Володимировича в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 25 вересня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік