Номер провадження: 22-ц/813/2318/23
Справа № 509/1668/20
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

10 квітня 2020 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в розмірі 101070 (сто одна тисяча сімдесят ), 00 грн та судовий збір у сумі 2102( дві тисячі сто дві ) грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 25 червня 2017 року о 10:20 по вул. Південна дорога в м. Одеса, відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні зазначеної ДТП, але адміністративну справу було закрито у зв`язку з закінченням терміну накладення адміністративного стягнення. На час вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП застрахованою не була та не було відшкодовано шкоду потерпілій особі. Відповідно до Наказу №3052 від 03 квітня 2018 року встановлено, що вартість матеріального збитку внаслідок пошкодження автомобіля «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 100 000,00 гривень, яке МТСБУ було сплачено потерпілій особі згідно платіжного доручення №903409 від 03 квітня 2018 року. Витрати МТСБУ на збір документів складає 1 070,00 гривень, згідно платіжного доручення №903068 від 23 березня 2018 року та платіжного доручення №303989 від 23 квітня 2018 року. Загальний розмір витрат з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди складає 101 070,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 серпня 2021 року в позові МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі МТСБУ просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що твердження суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у ДТП є безпідставними, оскільки постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року у справі №509/3953/17 встановлено, що в діях ОСОБА_3 вбачається склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, отже судом встановлено вину ОСОБА_1 у ДТП. Також скаржник зазначає, що твердження суду першої інстанції, що позивачем здійснено регламенту виплату в порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є безпідставними, оскільки потерплим були надані всі документи відповідно до умов зазначеного закону для здійснення йому виплати страхового відшкодування. Скаржник вказав, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 червня 2019 року у справі №509/4817/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 провадження закрито у зв`язку із відмовою від позову, отже кошти потерпілий від відповідача не отримував і відповідачем не надано доказів щодо сплати ним коштів на користь потерпілого. Судом першої інстанції проігноровано клопотання позивача щодо призначення судової автотоварознавчої експертизи та клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Короткий зміст та доводи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Процесуальні дії вчинені судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 липня 2023 року залучено ОСОБА_2 до участі у цивільній справі за позовом МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менше ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року до серпня 2022 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 06 жовтня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 2.1. статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із абз. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 981 ЦК України договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Згідно з п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Відповідно до п. 17.2 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Представником позивача до суду першої інстанції були надані докази того, що 03 квітня 2018 року згідно платіжного доручення №903409, потерпілій особі ОСОБА_2 , МТСБУ було сплачено регламентні виплату в розмірі 100 000 гривень, відповідно до Наказу №3052 від 03 квітня 2018 року та вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог не було надано страхового полісу або його копії, дублікату страхового полісу у разі відсутності оригіналу, які б засвідчили факт укладання внутрішнього договору страхування потерпілим під час ДТП ОСОБА_2 та страховиком. Позивач не зазначив причини відсутності страхового полісу, в будь-який інший спосіб не довів наявність договірних відносин у ОСОБА_2 із страховиком, щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Представник відповідача під час розгляду справи наполягав, що відсутність в матеріалах справи достовірних та належних доказів наявності страхового полісу є підставою для відмови у позові з огляду на те, що за відсутності страхового полісу не можливо достовірно встановити обставини правомірності здійснення позивачем регламентної виплати в заявленому розмірі на користь потерпілого в ДТП ОСОБА_2 .

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статтями 1187,1188 ЦК України.

Згідно із ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ, подати після виплати страхового відшкодування регресний позов (у випадку страховика до страхувальника або водія транспортного засобу, особи, яка заподіяла шкоду навмисно, підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги (пункт 38.1 статті), тоді як у разі МТСБУ - до власника, водія транспортного засобу, страховика, підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги, а також особи, визначеної у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, яка причетна до ДТП (пункт 38.2. статті)).

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені статтею 1188 ЦК України, частиною першою якої визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати шкоду, завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України вина у завданні шкоди, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому відповідно до вимог статті 1188 ЦК України, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2017 року Овідіопольським районним судом у справі №509/3953/17 було винесено постанову, якою суд закрив провадження в справі про адміністративне порушення у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент його розгляду строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

За клопотанням представника відповідача у Овідіопольського районного суду Одеської області було витребувано матеріали адміністративної справи №509/3953/17 з метою їх дослідження та встановлення обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи по суті. Однак суд першої інстанції був позбавлений можливості дослідити вищезазначені матеріали внаслідок знищення адміністративної справи в зв`язку із закінченням строку її зберігання.

Під час розгляду справи був досліджений висновок автотехнічного експертного дослідження №10901180 від 13 вересня 2018 року, виконаний судовим експертом Чернявським А.І., витребуваний за клопотанням представника відповідача у Київському районному суді, разом із матеріалами цивільної справи №509/4817/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та моральної шкоди.

Відповідно до висновку автотехнічного експертного дослідження №10901180 від 13 вересня 2018 року, безпосередньо перед зіткненням автомобілів, Volkswagen д/н НОМЕР_2 рухався зі швидкістю яка дорівнює від 86,4 км/год до 97,9 км/год при короткій та довгій базах відповідно, тобто з перевищенням максимально допустимої швидкості в населеному пункті. Факторів технічного характеру, які перешкоджали водію цього автомобіля належним чином виконати вимоги п. 12.4 ПДР України тобто рухатися із швидкістю не більше ніж 60 км/год, із наданих на дослідження обставин не вбачається.

Також зазначеним висновком встановлено, що на момент досягнення задньої частини автомобіля ГАЗ-24 д/н НОМЕР_3 при русі з максимально допустимою в населеному пункті швидкістю (60 км/год) і застосуванням своєчасного гальмування водій автомобіля Volkswagen д/н НОМЕР_2 міг би знизити швидкість руху свого транспортного засобу до 29,9-33,3 км/год (за умови короткобазної модифікації автомобіля Volkswagen д/н НОМЕР_2 ) та 0,0-15,7 км/год (за умови довгобазної модифікації автомобіля Volkswagen д/н НОМЕР_2 ).

Таким чином відповідно до зазначеного висновку в момент виникнення небезпеки для руху автомобіль Volkswagen д/н НОМЕР_2 знаходився на такій відстані від розділового газону, яка дозволяла йому здійснити повну зупинку свого транспортного засобу при русі без перевищення дозволеного швидкісного режиму як довгобазній модифікації, так і в короткобазній.

Представник позивача під час розгляду справи пояснень та заперечень проти висновків вищенаведеного авто технічного експертного дослідження не надав іншими доказами наведені факти не спростував.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що шкода завдана майну позивача автомобілю Volkswagen д/н НОМЕР_2 є результатом виключно грубої необережності ОСОБА_2 , як результат значного перевищення максимально допустимої швидкості (від 86,4 км/год до 97,9 км/год), що призвело до зіткнення із перешкодою і настанням тих наслідків до яких призвели його протиправні дії.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку про прийняття рішення щодо здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Судом першої інстанції встановим, що регламентна виплата потерпілому в наслідок ДТП ОСОБА_2 буда здійсненна 03 квітня 2018 року, в той час коли у Київському районному суді м. Одеси розглядалася цивільна справа №509/4817/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 25 червня 2017 року о 10.20 в м. Одеса, по вул. Південна дорога, та моральної шкоди.

Відповідно до матеріалів справи №509/4817/17, які були досліджені судом першої інстанції, провадження по справі було відкрито 06 грудня 2017 року.

05 червня 2019 року Київським районним судом м. Одеси було винесено ухвалу про прийняття відмови ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 , у зв`язку із заявою ОСОБА_2 про урегулювання спору в позасудовому порядку, та провадження по справі було закрито.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що регламентна виплата ОСОБА_2 була здійснена передчасно в порушення вимог п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Оцінка колісних транспортних засобів проводиться у відповідності до вимог Законів України «Про судову експертизу», «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440, Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року №1335/5/1159).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Згідно з п.п. 30.1, 30.2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування своїх вимог позивачем до суду першої інстанції був наданий звіт про оцінку №28-12/1 від 12 лютого 2018 року, виконаний ТОВ «ДЕЛФІ ГРУПП», на підставі якого, у відповідності до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачем було здійснено розрахунок розміру регламентної виплати.

Відповідач не погодившись із висновками звіту про оцінку №28-12/1 від 12 лютого 2018 року надав до суду першої інстанції рецензію звіту №28-12/1 про незалежну оцінку автомобіля Volkswagen Transporter реєстраційний номер НОМЕР_2 (№ VR210722-001-R від «22» липня 2021 року).

Суд першої інстанції прийняв до уваги висновок зазначеної рецензії, про те, що відповідно до пункту 67 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440, звіт про оцінку №28-12/1, виконаний ТОВ «ДЕЛФІ ГРУПП» від 12 лютого 2018 року класифікується Рецензентом, як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний.

Позивач не надав суду першої інстанції інших достовірних доказів, які б підтвердили розмір регламентної виплати.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Оцінюючи надані доказів позивачем та відповідачем та застосовуючи правові норми, які регулюють ці правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку, позивач не надав достатніх доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, в зв`язку з чим суд відмовляє в задоволені позовної заяви в повному обсязі

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позивач не надав достовірних та належних доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, суд першої інстанції вважав, що в задоволені вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ 101070,00 грн витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, та судовий збір в сумі 2102,00 грн слід відмовити.

Однак колегія суддів вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є суттєвим в контексті здійснення правосуддя, з огляду на таке.

Безпідставними є висновки суду першої інстанції, що шкода завдана майну позивача автомобілю Volkswagen д/н НОМЕР_2 є результатом виключно грубої необережності ОСОБА_2 , як результат значного перевищення максимально допустимої швидкості (від 86,4 км/год до 97,9 км/год), що призвело до зіткнення із перешкодою і настанням тих наслідків до яких призвели його протиправні дії, з таких підстав.

Відповідно до змісту постанови судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року, яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в діях ОСОБА_1 , вбачається склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Таким чином у постанові судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року у справі №509/3953/17 встановлено вину ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбачено ст. 124 КУпАП.

Також безпідставними є висновки суду першої інстанції, що регламентна виплата ОСОБА_2 була здійснена передчасно в порушення вимог п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, дійсно ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 червня 2019 року у цивільній справі №509/4817/17 прийнято відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та моральної шкоди. Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_4 , ІПН НОМЕР_5 АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 АДРЕСА_2 ) про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та моральної шкоди закрито.

У змісті вказаної ухвали зазначено, що до судового засідання 04.06.2019 року з боку позивача ОСОБА_2 надійшла заява про відмову від позовних вимог щодо відшкодування шкоди завданої ДТП у зв`язку з вирішенням спору в позасудовому порядку, у зв`язку з чим позивач просить закрити провадження у справі.

Проте суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу здійснення фактичного відшкодування ОСОБА_1 шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою ОСОБА_2 .

Більше того, відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку про прийняття рішення щодо здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Таким чином положення даної норми передбачають, що розгляд саме дорожньо-транспортної пригоди в цивільній, господарській або кримінальній справі, в даному випадку розгляд дорожньо-транспортної пригоди не відбувався, відбувався розгляд позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та моральної шкоди.

Відповідно висновок суду першої інстанції, що регламентна виплата ОСОБА_2 була здійснена передчасно в порушення вимог п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є безпідставним.

Також безпідставними є посилання суду першої інстанції що позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог не було надано страхового полісу або його копії, дублікату страхового полісу у разі відсутності оригіналу, які б засвідчили факт укладання внутрішнього договору страхування потерпілим під час ДТП ОСОБА_2 та страховиком та, що позивач не зазначив причини відсутності страхового полісу, в будь-який інший спосіб не довів наявність договірних відносин у ОСОБА_2 із страховиком, щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, з таких підстав.

По-перше, в довідці №883449 про дорожньо-транспортну пригоду (т.1 а.с.9) вказано, що наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів засобів або страховий сертифікат «Зелена карта» НОМЕР_7 , термін дії до 22 грудня 2017 року виданий ПРАТ «СК «Уніка».

Більше того, вказаний поліс внесено в реєстр полісів внутрішнього страхування на офіційному сайті МТСБУ.

По-друге, відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;

г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

До заяви додаються:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;

б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;

в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;

г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;

д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;

е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;

є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.

Так, у вказаному переліку відсутній обов`язок подання потерпілою особою страхового полісу при поданні заяви про страховий випадок таким чином вимога суду першої інстанції щодо надання позивачем оригіналу / копії полісу страхування є безпідставною.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги складену на замовлення відповідача рецензію на звіт №28-12/1 про незалежну оцінку автомобіль Volkswagen Transporter реєстраційний номер НОМЕР_2 як доказ по справі, оскільки вказана рецензія за змістом ст.ст.76, 114 ЦПК України не є передбаченим процесуальним законом джерелом доказів, містить у собі фактичну правову оцінку вказаного звіту на предмет його відповідності законодавству в галузі проведення експертних досліджень та оцінки майна, що є прерогативою суду.

Щодо доводів відповідача, що експертним шляхом не можливо встановити достовірно розмір шкоди спричиненої ДТП, яка сталась 26 червня 2017 року, оскільки пошкоджений автомобіль Vo;kswagen д/н НОМЕР_2 , фактично не був знищений, а був відновлений власником та в 2019 році був відчужений іншій фізичній особі на підставі договору купівлі-продажу.

На підтвердження вказаних обставин відповідач надав витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем до суду першої інстанції не було подано вказаний витяг, який подано до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 с. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першоїтретьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки наведені Верховним Судом у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18), від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження № 61-35488св18), від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18 (провадження № 61-19407св19).

При таких обставинах не може бути визнане обґрунтованим подання нового доказу, оскільки відповідачем не наведені мотиви які можуть вважатися виключними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджуються вищезазначені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви скаржником сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №9796410 від 13 березня 2020 року, а за подання апеляційної скарги скаржником сплачено судовий збір у розмірі 3153,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №9803958 від 18 листопада 2021 року.

Враховуючи задоволення позовних вимог повністю, з ОСОБА_1 на користь МТСБУ підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2102,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3153,00 гривень

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 серпня 2021 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (ідентифікаційний код юридичної особи: 21647131; місцезнаходження юридичної особи: Русанівський бульвар, 8, м. Київ, 02154) витрати пов`язані з регламентною виплатою у розмірі 101 070,00 грн (сто одна тисяча сімдесят гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (ідентифікаційний код юридичної особи: 21647131; місцезнаходження юридичної особи: Русанівський бульвар, 8, м. Київ, 02154) судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2102,00 грн (дві тисячі сто дві гривнi 00 копійок) та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3153,00 грн (три тисячі сто п`ятдесят три гривнi 00 копійок).

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк