ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8625/23 Справа № 191/2783/20 Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Судді-доповідача: Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя (суддя першої інстанції Костеленко Я.Ю. повний текст рішення складено 04 серпня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти, які обліковувалися на депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанкк», а саме: грошові кошти в сумі 4000 євро, які обліковувалися на рахунку ОСОБА_3 за депозитним договором SAMDN9131, укладеним ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 28.05.2012; грошові кошти в сумі 3000 євро, які обліковувалися на рахунку ОСОБА_3 за депозитним договором SAMDN4757 укладеним ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 29.08.2012, а також стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі 3500 євро, що становить еквівалент 116095 грн.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Із вказаним рішенням суду в частині відмови у стягненні частки за депозитним договором SAMDN4757 від 29.08.2012 року в сумі 3000,00 евро не погодився ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Наголошує на тому, що не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно пропуску ним строку позовної давності, ОСОБА_1 01.07.2015 року звертався до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області про поділ майна, а тому на його думку перебіг позовної давності переривався.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2023 року в частині незадоволенних позовних вимог щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти, які обліковувалися на депозитному рахунку в АТ КБ «ПриватБанк»», а саме грошові кошти в сумі 3000 євро ( 120958,36 грн курс НБУ на день звернення з апеляційною скаргою) та стягнення із ОСОБА_3 частини грошових коштів, а саме 1500 євро (60479,18 грн) скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В даній справі позовні вимоги про поділ майна подружжя та ціна позову становить, 116095 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, (2684*100=268400), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено,що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №0 від 07.04.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 25.09.1996 перебували у зареєстрованому шлюбі (актовий запис №146).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.04.2013, яке набрало законної сили 13.04.2013, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

01.05.2015 ОСОБА_1 звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна, житлового будинку та земельної ділянки в натурі, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2020 року, яке набрало законної сили 24.11.2020, у справі №191/2267/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, житлового будинку та земельної ділянки в натурі, які є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, позовні вимоги задоволено частково, здійснено поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, а саме житлового будинку загальною площею 114,1 кв.м. з господарськими спорудами, та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог щодо поділу автомобіля відмовлено.

Згідно з заявою представника ПАТ «Дельта Банк», яка надійшла до суду 20.01.2021 року, за період з вересня 1996 року по квітень 2013 року депозитні договори із ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» не укладалися.

Відповідно до листа АТ «Банк Кредит Дніпро» від 21.01.2021 за період з вересня 1996 року по квітень 2013 року відсутні поточні рахунки, в тому числі депозитні, із ОСОБА_3 та АТ «Банк Кредит Дніпро».

Згідно з відповіддю АТ КБ «Приватбанк» від 23.03.2021 ОСОБА_3 в період з вересня 1996 року по квітень 2013 року були укладені наступні депозитні договори: SAMDN0302 від 20.11.2007 Депозитний вклад Стандарт % щомісячно на 12 міс. рахунок НОМЕР_1 , початкова сума вкладення 50000.00 валюта UAH. 21.11.2008 вклад був виплачений за закінченням терміну у розмірі 50614.07 грн. (50000+614.07 % грн.). 21.11.2008 грошові кошти були вкладені на новий депозит: депозитний вклад Стандарт на 1 місяць, SAMDN8778 21.11.2008 рахунок НОМЕР_2 початкова сума вкладення 50000.00 UAH. 21.12.2008 було нараховано 717.21 грн. відсотків. 22.12.2008 депозит з нарахованими відсотками у розмірі 50717.21 грн. виплачений. Депозитний договір Стандарт 3 місяці, SAMDN9131 від 28.05.2012 рахунок НОМЕР_3 , початкова сума вкладення 4000.00 EUR. 29.08.2012 вклад було виплачено у розмірі 3000.00 EUR та 1000.00 EUR. Депозитний договір Стандарт 6 міс, SAMDN4757 від 29.08.2012, рахунок НОМЕР_4 , початкова сума вкладення 3000.00 EUR. 10.08.2015 здійснено перерахунок відсотків за дострокове розірвання депозитного договору, перераховано/списано 101.62 EUR. 11.08.2015 договір розірвано достроково. Виплачено 2899.15 EUR.

Відмовляючі в задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів за депозитним договором SAMDN4757 від 29.08.2012 року з сумою вкладення 3000,00 євро, суд першої інтанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Апеляційний суд погодужється з даним висновком суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ч. 1 ч. 2 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з огляду на таке.

На момент грошового вкладу за депозитним договіром SAMDN4757 від 29.08.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі який між ними за рішенням суду від 13.04.2013 року було розірвано.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами у справі. що позивач 01.05.2015 року звертався до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровсьокї області з позовом до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя. Рішення по вказаній справі було ухвалено 24.06.2020 року та набрало законної сили 24.11.2020 року, тобто слід дійти висновку, що позивачи звертаючись із вказаним позовом був обізнаний про існування депозитного вкладу, проте своїм правом збільшенням позовних вимог він не скористався та не навів в даному позові підстав неможливості звернення із вимогою про поділ майна стосовно депозитного вкладу.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про те, що трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цією вимогою, оскільки він ще у 2015 році звертався до суду із позовом про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська