ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3763/23 Справа № 187/1078/20 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 187/1078/20

Номер провадження 22-ц/803/3763/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач АТ КБ «ПриватБанк»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2023 року головуючого судді Іщенко І.М. по цивільній справі про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,мотивуючи вимоги тим,що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DZHCGK від 17 червня 2008 року, за яким відповідач отримала грошові кошти в розмірі 155 959,29 грн на термін до 17 червня 2028 року. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач ОСОБА_1 не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 22 червня 2020 року виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 1 829 640,46 грн, яка складається із наступного: 129 373,37 грн заборгованість за кредитом; 351 188,24 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 69 785,43 грн заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1 279 293,42 грн нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В якості забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору був укладений договір поруки від 17 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 ,відповідно до умов якого, ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання перед позивачем відповідати у повному обсязі по зобов`язанням відповідача ОСОБА_3 , визначених кредитним договором.

Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № DZHCGK від 17 червня 2008 року в розмірі 1 829 640, 46 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 129 373, 37 грн, по відсоткам в розмірі 351 188,24 грн, по комісії в розмірі 69 785, 43 грн, пеня в розмірі 1 279 293, 42 грн та судові витрати.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2023 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні з відповідачів суми 721 365, 06 грн, яка складається з : стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в сумі 129 373,37 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 197 443,41 грн, заборгованості по комісії в сумі 38 697, 02 грн, заборгованості з пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 355 851,26 грн та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, судом першої інстанції не прийнято до уваги,що 25 серпня 2016 року відповідачем було здійснення погашення заборгованості, що свідчить про переривання строків позовної давності. В укладеному 17 червня 2018 року договорі, в пункті 5.5, сторони визначили строк позовної давності тривалістю в п`ять років, з даним позовом банк звернувся в серпня 2020 року, тобто в межах визначеного п`ятирічного строку.

Відзив на апеляційну скаргу представника відповідачів адвоката Донець В.В. мотивований тим,що 17 червня 2008 року між АТ КБ « ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DZHCGK,згідно якого остання отримала грошові кошти у сумі 121 250 грн у кредит, зі сплатою відсотків у розмірі 20,04 % на рік.

Підтвердженням факту отримання ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 121 250 грн є заява на видачу готівки № 001 від 17 червня 2008 року .

В якості забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № DZHCGK від 17 червня 2008року було укладено : - договір поруки, де поручителем виступає ОСОБА_4 ; - договір іпотеки від 17 червня 2008 року за умовами якого було передано в іпотеку належний на праві власності ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно умов договору іпотеки на заставлений житловий будинок звертається стягнення у випадку невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором .

31 грудня 2008 pоку банк звернувся до ОСОБА_1 із листом, відповідно до змісту якого, останні було повідомлено про зміну умов кредитного договору №DZHCGK від 17 червня 2008 року, а саме було підвищено процентну ставку за кредитом з 20,04 до 24,96 відсотків з 01 лютого 2009 року . Таким чином вбачається ,що банк односторонньо змінив умови кредитного договору у бік збільшення відповідальності кредитора.

16 квітня 2014 року банк на адресу ОСОБА_1 направив листа з вимогою про повне погашення заборгованості,процентів за користування кредитом та штрафних санкцій за кредитним договором у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 отримала вимогу 04 травня 2014 року ,отже початок перебігу строку позовної давності звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду з вимогою про стягнення коштів розпочався 05 червня 2014 року . Дана вимога та рекомендоване повідомлення про вручення була отримана шляхом ознайомлення зі справою № 209/1439/15-ц у приміщенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська i надана до суду разом із заявою про перегляд заочного рішення.

03 квітня 2015 року АТ КБ « ПриватБанк» звернулося до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки . Заочним рішенням від 14 липня 2015 року позов задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DZHCGK від 17 червня 2008року в розмірі 757 775,11 грн ,яка утворилася станом на 06 березня 2015 року ,було звернуто стягнення на належний на праві власності ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, було виселено ОСОБА_1 із вищевказаного будинку. Рішення набрало законної сили 18 серпня 2015 pоку.

ОСОБА_1 не погоджується із розрахунком заборгованості, який наданий позивачем, стверджує , що банком було нараховано завищений розмір заборгованості, оскільки банком невірно та необгрунтовано зазначено суму боргу, яка була видана ОСОБА_1 за кредитним договором. Так, згідно позову банк стверджує, що видав ОСОБА_1 кошти у сумі 129 373,37 грн,в той час як згідно заяви на отримання готівки № 001 від 17 червня 2008 року банком було видано ОСОБА_1 кошти у сумі 121 250 грн. Отже, вбачається ,що позивачем було зазначено до стягнення суму коштів, яка є більшою ніж та, яка була отримана нею за кредитним договором. Неправильне зазначення позивачем суми боргу (тіла кредиту ), яка підлягає стягненню за кредитом призвело до неправильного (завищеного) розрахунку остаточної суми грошових коштів, які були нараховані позивачем. Звертає увагу суду,що банком було нараховано відсотки ,штрафи та пеня ,вже після вимоги про сплату боргу ,що є грубим порушенням правових наслідків ,згідно ч.2 ст.1050 ЦК України .

Крім того, банк протиправно пред`явив позовну вимогу до ОСОБА_1 , як до поручителя за кредитним договором, оскільки змінивши суттєві умови кредитного договору у сторону їх збільшення ,на підставі заяви банку від 31 грудня 2008 року без згоди на такі дії поручителя,хоча така згода законом вимагається,призвело до припинення договору поруки від 17 червня 2008 року. Дані твердження підтверджуються інформацією та документами, які наявні у матеріалах справи, та додані до заяви про скасування заочного рішення.

Позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки вимогою від 16 квітня 2014 року,яка була отримана ОСОБА_1 , було фактично припинено дію кредитного договору , оскільки згідно даної вимоги банк фактично односторонньо відмовився від умов кредитного договору пред`явивши вимогу про повне погашення боргу.

Позивач не вправі посилатися на існування кредитних правовідносин між сторонами, оскільки сам відмовився від таких правовідносин зафіксувавши суму коштів,яку бажає стягнути із боржників за кредитним договором. Таким чином,строк позовної давності із вимогою про стягнення коштів сплив, в той час як позивач звернувся до суду із даним позовом 12 серпня 2020 року.

AT КБ «ПриватБанк» пред`явивши вимогу від 16 квітня 2014 pоку відповідачам у порядку ст.ст.1050,1054 ЦК Украіни змінив правову природу зобов`язальних правовідносин між сторонами з договірних кредитних на зобов`язальні грошові,що у свою чергу, напряму впливає на перебіг строків позовної давності за такими вимогами.

3 матеріалів справи вбачається,що сторони у кредитному договорі визначили строк позовної давності звернення банку до суду тривалістю у п`ять років, про що i зазначає представник банку у своїй апеляційній скарзі. При цьому у даній скарзі міститься посилання на нібито сплату відповідачами грошових коштів 25 серпня 2016 poкy, внаслідок чого сума боргу зменшилася з 10 165,32 грн до 10 077,89 грн. На даній підставі скаржник посилається на вказану обставину, як на підставу для поновлення строку на звернення до суду.

З даним твердження категорично не погоджуються,оскільки не сплачували даних коштів. З довідки АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів по кредитному договору вбачається ,що 25 серпня 2016 року з картки ОСОБА_2 було здійснено « автоматичне погашення простроченої заборгованості « у сумі 145,40 грн. Це саме той платіж у той самий день на який і посилається скаржник,як на підставу для поновлення строку на звернення до суду стверджуючи,що відповідачі здійснили даний платіж добровільно,що спростовується даною довідкою . Отже,з вищевикладеного вбачається невідповідність обставинам справи тверджень скаржника ,що є підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги .

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачів адвокат Донець В.В. підтримав доводи апеляційної скарги та додаткові пояснення ,відповідно яких зазначив, що під час розгляду справи постало питання щодо того, чи сплачували відповідачі, які виступають боржниками по кредитному договору грошові кошти в рахунок погашення боргу у добровільному порядку чи їх стягували, у тому числі шляхом автоматичного списання коштів з картки. Відповідачі стверджують, і це підтверджено наданими довідками про рух коштів по картці поручителя ОСОБА_2 ,а також доказами, які надані самим банком, у тому числі із виписки з 17 червня 2008 року по 14 вересня 2022 року (а.с. 117-119), з якої вбачається у графі «деталі операції» такі словосполучення як «автоматичне погашення простроченої заборгованості», «утримання податку з нарахованих карт». Дані словосполучення свідчать про примус зі сторони банку, а не вільне волевиявлення клієнта на сплату таких коштів, що виключає можливість стверджувати про те, що відповідачі вчиняли добровільні дії, які свідчать про визнання ними боргу, а відповідно це може бути підставою для поновлення (продовження) процесуального строку на звернення до суду позивача. Сам апелянт у скарзі наголошує на зменшенні суми боргу у період з 20 серпня 2016 року по 25 серпня 2016 року і вказує, що таке зменшення боргу свідчить про часткове погашення заборгованості за кредитним договором. З даним твердженням не погоджуються відповідачі,оскільки таке зменшення розміру боргу відбулося виключно внаслідок примусових дій банку через автоматичне списання коштів з картки ОСОБА_1 , а не в результаті вільного волевиявлення клієнта. Твердження скаржника про дії відповідачів з визнання боргу і вчинення дій по його погашенню є такими, що суперечать обставинам справи і не можуть слугувати підставами для поновлення строку позовної давності.

Інші учасники судового розгляду у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи,про що також свідчить рекомендоване повідомлення про вручення АТ КБ « ПриватБанк» поштового відправлення (а.с.247-248,250,252).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів адвоката Донець В.В.,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Судом першої інстанції встановлено, що 17 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № DZHCGK, згідно умов якого ОСОБА_5 отримала кредит в сумі 155 959,29 грн зі сплатою відсотків, винагороди, комісії за користування кредиту до 27 червня 2028 року.

Згідно договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати ОСОБА_5 повинна надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 2695,33 грн згідно графіку погашення кредиту (додатко 2 до кредитного договору ) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками,винагородою, комісією.

Згідно 5.5. кредитного договору терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом ,винагороди,неустойки-пені,штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

В якості забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору був укладений договір поруки від 17 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 - поручителем за договором поруки. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання перед позивачем відповідати у повному обсязі по зобов`язанням відповідача ОСОБА_5 , визначених кредитним договором.

У пункті 11 договору поруки від 17 червня 2008 року сторони визначили строк чинності поруки, погодивши, що порука діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором і припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту ( а.с.16).

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 17 червня 2008 року ПАТ КБ « ПриватБанк» та ОСОБА_5 уклали договір іпотеки № DZHCGK,згідно умов якого ОСОБА_5 надала в іпотеку нерухоме майно : будинок загальною площею 68,80 кв.м.,житловою площею 24,40 кв.м.,який розташований за адресою ; АДРЕСА_1 ,який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки дорівнює 174 672 грн.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит.

Відповідач ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується копією паспорту ( а.с.17).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року по цивільній справі № 209/1439/15 за позовом ПАТ КБ « ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення вимоги задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DZHCGK від 17 червня 2008 року в розмірі 757 775,11 грн, яка утворилась станом на 06 березня 2015 року, 129 460,80 грн-заборгованість за кредитом , 197 443,41 грн-заборгованість по процентам за користування кредитом,38 697,02 грн-заборгованість по комісії за користування кредитом , 355 851,26 грн-пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором ,а також штрафи,відповідно до договору : 250 грн-штраф (фіксована частина), 36 072,62 грн-штраф (процентна складова),звернуто стягнення на належний на праві приватної власності ОСОБА_3 житловий будинок ,який розташований по АДРЕСА_2 ,шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DZHCGK від 17 червня 2008 року) ПАТ КБ « ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за ціною продажу предмета іпотеки на рівні,не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна,встановленої на підставі оцінки,проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом,з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,з реєстрацію правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки,з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах,підприємствах або організаціях незалежно від форм власності ті підпорядкування,з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій,необхідних для продажу предмету іпотеки .

Виселено ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог про виселення інших осіб із житлового будинку АДРЕСА_1 відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ « ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3775,80 грн . Судове рішення набрало законної сили 18 серпня 2015 року ( а.с.96).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, дійшов до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності при зверненні до суду з позовом, предметом якого є вирішення питання щодо погашення заборгованості позичальника за кредитним договором та договором поруки.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України) Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як роз`яснено в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Жодних об`єктивних підстав, що перешкоджали б позивачу для звернення до суду в межах строку позовної давності не було встановлено.

Представником відповідача адвокатом Донець В.В. по справі заявлено про застосування позовної давності.

Зі свого боку позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності та не наведено поважних причин його пропуску.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З наведеного вбачається, що порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

При прийнятті рішення судом першої інстанції було прийнято до уваги те,що у кредитному договорі пунктом 5.5. встановлено позовну давність тривалістю в п`ять років.Та у пункті 12 договору поруки від 17 червня 2008 року сторони визначили строк чинності поруки, погодивши, що порука ОСОБА_2 припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Саме цей строк був врахований судом першої інстанції під час розгляду справи . Доводи апеляційної скарги у вказаній частині не є слушними .

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання.

Судом встановлено,що 16 квітня 2014 року банк на адресу ОСОБА_1 направив листа з вимогою про повне погашення заборгованості,процентів за користування кредитом та штрафних санкцій за кредитним договором у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 отримала вимогу 04 травня 2014 року ,отже початок перебігу строку позовної давності звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду з вимогою про стягнення коштів розпочався 05 червня 2014 року.

03 квітня 2015 року АТ КБ « ПриватБанк» звернулося до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки . Заочним рішенням від 14 липня 2015 року позов задоволено.

Отже,вбачається,що строк виконання основного зобов`язання було змінено,однак позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості лише 12 серпня 2020 року ,а тому з огляду на викладене,суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові у зв`язку з пропуском позовної давності ,про застосування якої представник відповідачів надав в суд першої інстанції відповідну заяву.

Посилання скаржника на те,що погашення заборгованості за кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості ,згідно якого станом на 20 серпня 2015 року залишок простроченої заборгованості за наданим тілом кредиту - стовпець 4 розрахунку - становив 10 165,32 ,а станом на 25 серпня 2016 року почав становити 10 077,89 грн ,що свідчить про те,що 25 серпня 2016 року відповідачем було здійснено погашення заборгованості ,що свідчить про переривання строків позовної давності , спростовується дослідженим розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.6-8), який (окрім графи 13 : сума погашеної пені яка відбулась в останнє 11 квітня 2011 року -235,96 ; графи 16 :сплачено комісії яка відбулась в останнє 03 лютого 2009 року -1078,51 ) не містить графи сум погашень за тілом кредиту та сум процентів .

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відзиву представника відповідачів про те,що автоматичне списання коштів з картки ОСОБА_1 ,не свідчить про добровільність платежу,який свідчив би про переривання строків позовної давності .

Крім того,з відзиву на заяву про перегляд заочного рішення представник скаржника зазначав ,що саме з березня 2009 року у позичальника не зникає прострочена заборгованість (а.с.111).

Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 555/2550/17 та від 13 травня 2021 року у справі № 501/5000/15-ц є недоречними ,оскільки по вказаним справам було реалізовано предмет іпотеки, та сума,яка була одержана від реалізації предмета іпотеки,не покрила вимоги банку до боржника .

Вбачається,що заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року по цивільній справі № 209/1439/15 за позовом ПАТ КБ « ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки по теперішній час не виконане . Реалізація заставленого майна не відбулась .

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

В цілому, доводи апеляційної скарги представника АТ КБ «ПриватБанк» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до тлумачення норм матеріального права, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги банку апеляційним судом.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», тому відсутні підстави для скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом. Доводи відзиву на апеляційну скаргу заслуговують на увагу та є слушними.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України,не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді: