Провадження №6/523/243/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2023 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, заяву боржника ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Суворовський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_2 (стягувач) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ :

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, в якій просила скасувати заборону на перетинання державного кордону України, встановлену відносно неї ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2017 року.

В обґрунтування заяви, ОСОБА_1 зазначила, що 14.09.2022 року під-час перетинання державного кордону в міжнародному пункті пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» не була пропущена для виїзду за кордон, тому що спрацювала відомча база даних Держприкордонслужби щодо обмеження у праві виїзду за територію України, відповідно до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 20.07.2017 року. Наведену ухвалу заявник вважає незаконною, оскільки до подання державним виконавцем не було долучено жодних доказів, які би давали підставу стверджувати, що боржник у виконавчому провадженні має намір ухилятися від виконання судового рішення. Державний виконавець не повідомив суду, що у ВП 48050213 23.06.2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачеві, на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника доходів та майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Таким чином, рішення суду не виконувалось не з вини боржника, ухилення його від виконання рішення суду об`єктивно відсутнє. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Крім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною і порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії, скарга №32190/96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини, скарга № 41463/02, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 року прийнято заяву ОСОБА_1 до провадження та призначено по справі судове засідання.

Суд неодноразово відкладав розгляд справи, внаслідок того що матеріали справи №523/1994/15-ц та № 523/7784/17 - в рамках якого було винесено ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 20.07.2017 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, про скасування якого йшла мова у заяві, перебували в Одеському апеляційному суді, що унеможливлювало розгляд заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду.

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Тарасенко Є.В. підтримала подану до суду заяву, заявою просила скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду, та розглянути заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду, за наявними матеріалами.

Представник ОСОБА_2 адвокат Чебаненко О.А. надала суду заперечення на заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, просила розглянути справу за наявними матеріалами, у її відсутність. В обгрунтування заперечень зазначила наступне: підставою скасування заборони на виїзд є виконання судового рішення. Проте, згідно листа №20.10.2022 року Першого Суворовського ВДВС у м. Одесі, наданого самим заявником, вбачається, що при перевірці Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що постановою від 23.06.2017 року виконавчий документ у виконавчому провадженні № 48050213 був повернутий стягувачу, на підставі п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у боржника доходів та майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, та виконавча служба надала реквізити для погашення заборгованості за виконавчим листом у сумі 147179,65 грн., та витрати по виконавчому провадженню. Не заперечує невиконання рішення суду і сама боржник ОСОБА_1 . За весь час існування рішення Суворовського районного суду м. Одеси, яким сума боргу стягнута, з боку боржника заборгованість не сплачена навіть частково.

Представник заінтересованої особи Суворовського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заявою від 25.09.2023 року просила розглянути заяву без її участі, відмовивши у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

Дослідивши доводи заяви, матеріали справи №523/1994/15-ц та № 523/7784/17, оцінивши докази у їх сукупності, суд констатує наявність правових підстав для задоволення заяви.

Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2015 року по справі № 523/1994/15-ц позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 145722,65 грн. боргу та 1457 грн. судового збору.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2015 року не було оскаржено в апеляційному порядку, та набрало законної сили.

На виконання рішення суду, стягувачу ОСОБА_2 було видано виконавчий лист, що підтверджується відміткою на заяві про видачу виконавчого листа, яка зберігається в матеріалах справи № 523/1994/15-ц.

Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, згідно п. 2 ч.1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року (в редакції діючої станом на 14.05.2015 року) становив один рік, тобто виконавчий лист міг бути пред`явлений до виконання до 14.05.2016 року.

Постановою державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бурмістр В.Г. від 08.07.2015 року було відкрите виконавче провадження № 48050213.

Постановою державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бурмістр В.Г. від 25.08.2015 року було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Постановою державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бурмістр В.Г. від 25.08.2015 року було накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2017 року по справі №523/7784/17 задоволено подання державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання нею зобов`язань за виконавчим листом № 523/1994/15-ц, який виданий 24.06.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.07.2013 року по справі № 523/7784/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 20.07.2017 року повернуто скаржнику.

Постановою від 23.06.2017 року виконавчий лист № 523/1994/15-ц від 24.06.2015 року, виданий Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 145722,65 грн. боргу та 1457 грн. судового збору повернуто стягувачу, на підставі п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у боржника доходів та майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Всі зазначені вище обставини, щодо виконавчого провадження № 48050213, встановлені судом на підставі Інформації про виконавче провадження, станом на 20.05.2023 року, наданої суду заявником ОСОБА_1 , та на підставі матеріалів справи №523/7784/17.

05 жовтня 2016 року набрав законної сили Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі - Закон України № 1404-VIII), який встановлював інші строки пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Однак, положення статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»в редакції від 02 червня 2016 року, якою збільшено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, не застосовуються на повторне пред`явлення стягувачем виконавчих листів для виконання. Положення Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» в частині строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, визначених у ч. 1 ст. 12 цього Закону, в аспекті положень пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, розповсюджуються виключно на виконавчі документи пред`явлені виконавцеві вперше. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року по справі № 409/4751/12.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що стягувач могла пред`явити виконавчий лист № 523/7784/17 до виконання до 23.06.2018 року.

Будь-яких доказів повторного звернення виконавчого листа № 523/7784/17 до виконання, що свідчило би про переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, матеріали справи не містять.

За змістом положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбаченому законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року р. № 1404-VIII.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

За даних обставин, судом встановлено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розповсюджується на заявника ОСОБА_1 протягом більше шести років після завершення виконавчого провадження № 48050213, та протягом п`яти років після сплину строку пред`явлення виконавчого листа № 523/7784/17 до виконання.

Суд виходить із того, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу, як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, на Державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Разом із тим, суд по даній справі також враховує те, що стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі право на вільне пересування в межах території, на якій вона перебуває, а також право залишити її і, таким чином, їхати в країну за власним вибором за умови, що особі дозволено в`їжджати на її територію. Це означає, що дії, які можуть становити втручання або обмежувати здійснення цього права, відповідають вимогам статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції тільки у випадку, коли вони передбачені законом, переслідують одну із законних цілей, згаданих у третьому пункті статті, і можуть вважатися «необхідними у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених цілей (див. рішення у справі «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov c. Bulgarie), заява № 50/02, пункт 32, від 02 липня 2009 року).

У цій справі на заявника було накладено обмеження у праві на виїзд за межі території країни протягом більше шести років. Суд вважає, що таке обмеження права відповідної особи на вільне пересування становить втручання у розумінні статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції. Рішення Європейського суду з прав людини, у справі «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov c. Bulgarie), пункт 33).

Аналогічна позиція викладена у пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини, справа «Стецов проти України» від 11 травня 2021 року, набуло статусу остаточного 11 серпня 2021 року, яким встановлено наступне: з огляду на пропорційність суд вважає, що, по-перше, намір боржника у разі несплати судового боргу важко встановити і така оцінка значною мірою суб`єктивна; а по-друге, це не може бути єдиною підставою для накладення оскаржуваного обмеження, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду. У Рішенні ЄСПЛ визнано обґрунтованою скаргу позивача в частині неможливості перегляду і скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України з інших підстав, крім повного відшкодування належних сум, що свідчить про порушення статті 2 Протоколу №4 до Конвенції.

Подібна позиція викладена у п.9 рішення Європейського суду з прав людини, справа «ІСКРА ПРОТИ УКРАЇНИ» (AFFAIRE ISKRA c. UKRAINE) (Заява № 12489/17) від 22 червня 2023 року. У цій справі, як і у згаданому рішенні у справі «Стецов проти України» (Stetsov c. Ukraine), на заявника було накладено заходи, які не були належним чином обґрунтовані та не могли бути повторно розглянуті або переглянуті до моменту погашення заборгованості у повному обсязі. Отже, Суд дійшов висновку, що українські органи державної влади не виконали своє зобов`язання за статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції забезпечити з огляду на конкретні обставини обґрунтованість і пропорційність втручання у право особи на виїзд зі своєї країни від початку й протягом усього періоду його дії. Отже, було порушено право заявника на свободу пересування, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.

Враховуючи наведені позиції рішень Європейського суду прав людини, суд дійшов висновків, що відмова у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, яке діє протягом більше шести років після завершення виконавчого провадження № 48050213, та протягом п`яти років після сплину строку пред`явлення виконавчого листа № 523/7784/17 до виконання, буде порушувати статтю 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Сам по собі факт невиконання ухваленого судом у 2015 році рішення суду не є безумовною підставою для відмови у скасуванні встановленого судом за поданням державного виконавця обмеження, оскільки в даному випадку має місце те, що стягувач на протязі шести років після повернення їй у 2017 році виконавчого документа, більше не звертала виконавчий лист до виконання.

Наразі, стягувачем подана заява про видачу їй дубліката виконавчого листа №523/7784/17, відповідно питання наявності підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, та видачі дубліката виконавчого листа, буде предметом розгляу іншим складом суду, та не може слугувати підставою для відмови у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 .

При цьому, суд виходить із принципу пропорційності, обставин того що обмеження у праві виїзду за межі України носить саме «тимчасовий» характер, за даних обставин не є виправданим.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги заявника ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі України законні та обґрунтовані.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 441 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву боржника ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Суворовський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_2 (стягувач) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 накладене ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20.07.2017 року, по справі № 523/7784/17, до виконання нею зобов`язань за виконавчим листом № 523/1994/15-ц, який виданий 24.06.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала складена та підписана 12.10.2023 року.

Суддя: К.О. Далеко