КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/523/23 Головуючий у І інстанції - Кириленко Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року, до якої включено заперечення на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив шлюб, зареєстрований 04 липня 1992 року між громадянином України ОСОБА_3 та громадянкою України ОСОБА_1 Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що було зроблено актовий запис №1657 та видано свідоцтво про шлюб (повторно) серії НОМЕР_1 від 17 липня 2020 року, розірвати; прізвища сторін після розірвання шлюбу залишити без змін; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначав, що 04 липня 1992 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що зроблено актовий запис №1657.

Неповнолітніх дітей сторони не мають.

Зауважував, що подальше сімейне життя з відповідачкою суперечить його інтересам, оскільки в них відсутнє взаєморозуміння, вони мають різні погляди на подальше життя та моральні цінності.

Посилався на те, що фактично з червня 2019 року подружні стосунки між сторонами припинились, вони не підтримують шлюбних відносин, побут та господарство ведуть роздільно, стосунки напружені.

У зв`язку із зазначеним позивач стверджував, що збереження сім`ї неможливе, просив не застосовувати заходи примирення подружжя.

Також зазначив, що сторони є громадянами України, однак проживають за кордоном, а тому підсудність цієї справи за Святошинським районним судом м. Києва була визначена ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

16 березня 2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву та було заявлено ряд клопотань, зокрема, про закриття провадження у справі, про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та про витребування доказів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року у задоволенні клопотань представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про закриття провадження у справі, перехід до розгляду справи у порядку загального позовного провадження та витребування доказів відмовлено.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 04 липня 1992 року Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що зроблено актовий запис №1657 - розірвано.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись з указаними рішенням та ухвалою, 21 червня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та рішення суду першої інстанції, провадження у справі закрити, відмовити у задоволенні позову.

Уважає оскаржувані рішення незаконними та необґрунтованими.

У мотивування вимог скарги зазначає, що у суду першої інстанції були усі достатні та законні підстави закрити провадження у справі, оскільки починаючи з 09 жовтня 2020 року у Франції вже розглядається справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зауважує, що у справі №759/11139/20 постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено, та ухвалено у справі нове рішення про відмову у задоволенні вказаного позову.

Наголошує на тому, що підстави позову у вже розглянутій справі та у цій справі є ідентичними, а тому вважає, що суд першої інстанції мав дійти правомірного та обґрунтованого висновку про закриття провадження.

Вказує про наявність ґрунтовних сумнівів з приводу наступних обставин: у дійсному волевиявленні позивача у цій справі та в наявності цивільної процесуальної дієздатності представника позивача, який від імені позивача звернувся до суду з позовом у цій справі; того, що позивач дійсно є громадянином України.

Посилається на те, що у місцевого суду були відсутні достатні та належні докази для вирішення справи з ухваленням законного і обґрунтованого рішення, а надані позивачем докази є недостовірними, тому суд першої інстанції за письмовим клопотанням відповідача мав проводити розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

02 серпня 2023 року від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому адвокат ОСОБА_3 - Сібірцева О.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та ухвалу суду - без змін.

Звертає увагу суду, що судова справа про розірвання шлюбу у Франції є припиненою з жовтня 2022 року, що підтверджується копією листа адвоката Грегорі Хансона від 26 вересня 2022 року із засвідченим перекладом на українську мову та копією рішення про виключення з реєстру суду м. Боневіль від 22 жовтня 2022 року, який міститься у матеріалах справи.

Посилається на постанову Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі №607/10879/20, згідно якої представник може підписувати та подавати позови про розірвання шлюбу.

Зауважує, що у позивача є безумовний намір розірвати шлюб і більше не повертатися до цього питання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, з урахуванням заперечень на ухвалу від 22 травня 2023 року, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживають окремо, шлюбних стосунків тривалий час не підтримують, спільного господарства не ведуть, тобто шлюб існує формально. Таким чином подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 04 липня 1992 року Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №1657.

Неповнолітніх дітей сторони не мають.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилається на те, що подальше сімейне життя з відповідачем суперечить його інтересам, оскільки в них відсутнє взаєморозуміння, вони мають різні погляди на подальше життя та моральні цінності.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За положеннями частин третьої, четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім`єю.

Як зазначено в позовній заяві та не спростовано відповідачем, сторони проживають окремо, шлюбних стосунків тривалий час не підтримують, спільного господарства не ведуть, тобто шлюб існує формально.

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим правильно задовольнив позовні вимоги.

Виходячи з наведеного, колегія уважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував відсутність у сторін неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Таким чином, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про задоволенні позову.

Щодо оскарження ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник відповідача ОСОБА_2 , обґрунтовуючи незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, не погоджується також і з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року.

У статті 129 Конституції України, серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

У частині першій статті 353 ЦПК України визначений перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду. Даний перелік ухвал є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У цьому переліку відсутні ухвали про відмову у закритті провадження у справі, про відмову у залишенні позовної заяви без розгляду, та про відмову у передачі справи за підсудністю.

Отже, оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Згідно частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №219/10010/17 (провадження № 14-190цс19) зроблено висновок, що «у частині першій статті 353 ЦПК України передбачений перелік ухвал суду першої інстанції, які можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду. У цьому переліку така ухвала як ухвала про відмову у задоволені клопотання про закриття провадження у справі відсутня, тоді як можливість оскарження ухвали про відмову у скасуванні забезпечення позову передбачена. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України). Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не могла бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду щодо суті спору й окремо від цього рішення. Оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду щодо суті спору. Право на апеляційне оскарження ухвал суду учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення щодо суті спору й окремо від такого рішення. Аргументи учасників процесу стосовно наявності підстав для закриття провадження у справі мають розглядатися судом, якому такі аргументи заявлені, зокрема і на стадії апеляційного оскарження рішення, ухваленого щодо суті спору».

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже неодноразово звертала увага на те, що тлумачення та застосування положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. При цьому будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку окремо або разом з рішенням суду (див: постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі №2-41/2006 (провадження № 61-12703сво21), та постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі №520/14132/18 (провадження № 61-13531сво21).

Поняття «заперечення», що вживається у частині другій статті 353 ЦПК України, є по своїй суті аргументами учасника справи щодо незгоди з певними процесуальними діями суду (у даному випадку - відмови у задоволенні клопотань), які він викладає в апеляційній скарзі на рішення суду.

Водночас суд апеляційної інстанції в такому випадку здійснює розгляд апеляційної скарги саме на рішення суду, під час якого перевіряє та надає оцінку, у тому числі, включеним до апеляційної скарги запереченням (аргументам) учасника справи на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, і в разі встановлення, що постановлення такої ухвали призвело до неправильного вирішення справи по суті, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 374, 376 ЦПК України має повноваження скасувати або змінити рішення суду, а не ухвалу.

Таким чином, під час розгляду даної апеляційної скарги, колегія суддів перевіряє та надає оцінку запереченням сторони відповідача на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року в контексті підстав для скасування рішення суду.

Так, доводи сторони відповідача щодо наявності сумнівів у дійсному волевиявленні позивача у цій справі та в наявності цивільної процесуальної дієздатності представника позивача, який від імені позивача звернувся до суду з позовом у цій справі є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 64 ЦПК України визначено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до частини сьомої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Судом установлено, що позовна заява ОСОБА_3 про розірвання шлюбу підписана представником Сібірцевою О.С .

Як убачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_3 представляла адвокат Сібірцева О.С., на підтвердження чого у матеріалах справи міститься відповідний ордер із зазначенням про відсутність обмежень на представництво інтересів відповідача (а.с. 17).

Таким чином, оскільки до позовної заяви додано документи, які посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, представникові ОСОБА_3 - адвокату Сібірцевій О.С. надано всі процесуальні права та обов`язки, визначені для позивача, представник позивача - адвокат Сібірцева О.С. не мала встановлених законом процесуальних перешкод та обмежень для підписання та подання до суду позову про розірвання шлюбу від імені клієнта.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі №607/10879/20.

Окрім того, сам позивач приймав участь у судовому засіданні в апеляційній інстанції в режимі відеоконференції, в якому підтвердив своє волевиявлення на розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що представник позивача не наділений повноваженнями на висловлення його позиції щодо розірвання шлюбу є неспроможними.

Також необґрунтованими є посилання скаржника на відсутність у справі доказів того, що позивач дійсно є громадянином України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви стороною позивача долучено наступні докази: копію паспорта громадянина України ОСОБА_3 № НОМЕР_2 , який дійсний до 21 серпня 2030 року; довідку про реєстрацію його місця проживання НОМЕР_3 від 28 січня 2022 року, що є належними та достатніми для підтвердження громадянства України ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі отримано інформацію про задеклароване/зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 в Україні, а саме: АДРЕСА_1 .

Окрім того, вказана обставина була встановлена ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року, в якій, у порядку статті 29 ЦПК України, підсудність визначено за Святошинським районним судом м. Києва, оскільки мала суттєве значення для розгляду заяви представника позивача про визначення підсудності.

Також судом першої інстанції правильно не взято до уваги доводи сторони відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки починаючи з 09 жовтня 2020 року у Франції вже розглядається справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що у суді міста Боневіль у Франції з 2020 року дійсно перебувала справа про розірвання шлюбу за участю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Разом з тим, рішенням цього суду від 22 жовтня 2021 року вказану справу на підставі цивільно-процесуального законодавства Франції було виключено із реєстру у зв`язку із неявкою сторін.

Таким чином, станом на час ухвалення оскаржуваного рішення у Франції справа про розірвання шлюбу між цими сторонами на розгляді не перебувала.

Окрім того, позивач вже звертався до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року скасовано, а задоволенні позову - відмовлено з підстав того, що судом першої інстанції було порушено положення ЦПК України щодо визначення підсудності у справі, сторонами якої є громадяни України, що постійно проживають за її межами, а саме позивач не звертався до Верховного Суду із відповідної заявою про визначення підсудності у поряду статті 29 ЦПК України.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем у даній справі було надано суду ухвалу Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року, в якій, у порядку статті 29 ЦПК України, підсудність визначено за Святошинським районним судом м. Києва.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обставини, які слугували підставою для скасування рішення, відпали, оскільки представник позивача у визначений законом спосіб звернулась до Верховного Суду, який за результатами розгляду її заяви визначив підсудність за Святошинським районним судом м. Києва.

Зважаючи на викладене, підстави для закриття провадження у справі відсутні, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Доводи відповідача, що у місцевого суду були відсутні достатні та належні докази для вирішення справи з ухваленням законного і обґрунтованого рішення, а надані позивачем докази є недостовірними, тому суд першої інстанції за письмовим клопотанням відповідача мав проводити розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, є неспроможними виходячи з наступного.

У порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до статті 274 ЦПК України, розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин;

3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 розділу ІІІ «Позовне провадження» Цивільного процесуального кодексу України;

5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у вищезазначених спорах.

Відповідно до частин шостої, дев`ятої статті 19 ЦПК України - малозначними справами є:

справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

справи про розірвання шлюбу;

справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

У частині 3 статті 274 ЦПК України зазначено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

ціну позову;

значення справи для сторін;

обраний позивачем спосіб захисту;

категорію та складність справи;

обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо;

кількість сторін та інших учасників справи;

чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (частина п`ята статті 274 ЦПК України).

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до положень статті 277 ЦПК України у випадку, передбаченому частиною другою статті 274 ЦПК України, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може:

1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або

2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:

1) залишення заяви відповідача без задоволення;

2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін).

03 березня 2023 року на електрону пошту суду першої інстанції від сторони відповідача надійшла заява проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та розгляду справи з викликом сторін.

Обґрунтовуючи свої доводи щодо необхідності розгляду судом першої інстанції цієї справи в порядку загального позовного провадження апелянт зазначає, що позивач намагається протиправно втрутитись у судовий процес, що триває на території Франції, також ставить під сумнів наявність у позивача громадянства України та реєстрації у м. Києві, а також зазначає, що має сумніви у дійсному волевиявленні позивача у цій справі про розірвання шлюбу.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зауважено, що оскільки провадження по справі про розірвання шлюбу за участю сторін у суді міста Боневіль у Франції закінчено у порядку, визначеному цивільно-процесуальним законодавством Франції; обставина щодо наявності у позивача громадянства України була встановлена, зокрема, ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року, оскільки мала суттєве значення для розгляду заяви представника позивача про визначення підсудності; відповідно до відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА, вбачається, що громадянин України ОСОБА_3 з 27 січня 2022 року і по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; відповідач не обґрунтовує чим викликані сумніви у волевиявленні позивача на ініціювання розлучення, у зв`язку з чим правильно встановив відсутність підстав для розгляду справи у порядку загального позовного провадження.

Зважаючи на викладене, судом першої інстанції при постановленні ухвали від 22 травня 2021 року не було порушено норм процесуального права та будь-яких прав сторони відповідача, а отже заперечення адвоката Осіпова О.А. на вказану ухвалу, викладені в апеляційній скарзі, не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник