КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7804/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вироком Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року ОСОБА_1 була притягнута до кримінальної відповідальності за ч.1

ст.125 КК України у зв`язку з тим, що 20.12.2020 року приблизно о 16 годині ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вступила у словесний конфлікт з позивачкою, під час якого у ОСОБА_1 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

Вказувала, що ОСОБА_1 нанесла ОСОБА_2 декілька ударів кулаками в ліву частину обличчя, а саме: в область верхньої губи зліва, чим спричинила тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта №042-505-2021 віднесені до легкого тілесного ушкодження.

Зазначала, що протягом судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_1 вину не оспорювала, вирок набрав законної сили.

Обґрунтовуючи позов, позивачка зазначала, що після завдання їй тілесних ушкоджень з боку відповідачки її здоров`я погіршилось і вона потребує реабілітації та лікування.

Посилаючись на викладені обставини справи, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року позовні вимоги були задоволені частково.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року заочне рішення у справі було скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Протягом судового розгляду справи позивачка вимоги позову підтримала, додатково пояснила, що потребує на майбутнє грошові кошти для відновлення пошкоджених відповідачкою зубів - більше 40 000 гривень та захисту від неправомірних дій відповідача. Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди позивачка послалась на Висновок соціально - психологічного дослідження №24-12-21.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 200 000 грн.

Cкарга обґрунтована тим, що судом однобічно розглянуто справу і не взято до уваги пояснення позивачки та висновок експерта, який є належним доказом по справі і не є спростованим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Cкарга обґрунтована тим, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не взяв до уваги ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених позивачу, які відносяться до легких, не врахував обставини справи, а саме те, що конфліктна ситуація між сторонами була спровокована протиправними діями самої позивачки, та не прийняв до уваги те, що відповідачка під час конфлікту перебувала у стані вагітності строком 12 тижнів, а також не прийняв до уваги те, що сутичка сталася в кімнаті, яка знаходиться в користуванні відповідачки.

Вказує, що згідно висновку експерта №042-505-2021 від 24.05.2021 року судово-медичної експертизи, яку було проведено за кримінальним провадженням

№0002523 від 27.12.2020 року, під час судово-медичного огляду ОСОБА_2 , у останньої мали місце наступні тілесні ушкодження:

а) синець;

б) крововилив;

в) садно.

Неврахування судом першої інстанції зазначеного ступеню тяжкості тілесних ушкоджень призвело до помилкового визначення моральної шкоди в розмірі 40 000 грн, всупереч нормам ст.23 ЦК України, яка встановлює обов`язковість врахування вимог розумності і справедливості при визначенні розміру відшкодування.

Також, визначаючи розмір моральної шкоди, суд послався на висновок соціально - психологічного дослідження №24-12-21, проведеного Громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», яким за результатами дослідження стану позивача зроблено висновок про те, що позивачу завдана моральна шкода внаслідок побиття і розумним та справедливим буде стягнення моральної шкоди в розмірі до 14 мінімальних заробітних плат.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вважав доведеним той факт, що внаслідок неправомірних дій відповідача, що виразилися умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди та враховуючи характер протиправних дій засудженої щодо потерпілої, характер і обсяг понесених потерпілою моральних страждань дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, вироком Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року ОСОБА_1 притягнута до кримінальної відповідальності за ст.125 ч.1 КК України у зв`язку з тим, що 20.12.2020 року приблизно о 16 годині ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вступила у словесний конфлікт з позивачем, під час якого у ОСОБА_1 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 . ОСОБА_1 нанесла ОСОБА_2 декілька ударів кулаками в ліву частину обличчя, а саме, в область верхньої губи зліва, чим спричинила тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта №042-505-2021 віднесені до легкого тілесного ушкодження.

Протягом судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_1 вину не оспорювала.

Вирок набрав законної сили.

За ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Вищевказаним вироком суду питання відшкодування моральної шкоди не було вирішено.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз`яснень, наданих в п.5 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» зі змінами. внесеними постановою №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Колегія ВС (справа №303/4076/15-к) вказала, що згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Судом також також вірно враховано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, який вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом Констатації Судом факту порушення. Крім того, суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

За п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Виходячи з наведеного, суд суд першої інестанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що доведеним є той факт, що внаслідок неправомірних дій відповідача, що виразилися умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень, ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди.

Висновком соціально - психологічного дослідження № 24-12-21 проведеного Громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» за результатами дослідження стану ОСОБА_2 зроблено висновок про те, що ОСОБА_2 завдана моральна шкода внаслідок побиття і розумним та справедливим буде стягнення моральної шкоди в розмірі до 14 мінімальних заробітних плат.

Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З огляду на вищенаведене та враховуючи характер протиправних дій засудженої щодо потерпілої, характер і обсяг понесених потерпілою моральних страждань, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог саме в розмірі 40 000 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційні скарги не містять.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: