Номер провадження: 22-ц/813/1583/23
Справа № 522/2919/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» в особі відокремленого підрозділу «Одеська обласна дирекція Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Синєвир», про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому просив сягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у якості страхового відшкодування в сумі 100 000,00 грн.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 28 серпня 2018 року о 09-30 годин на 114 км + 200 м автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ сталася ДТП за участю автомобіля RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, н/з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля RENAULT PREMIUM н/з НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN н/з НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_3 , з послідуючим виїздом вантажного автомобіля RENAULT PREMIUM н/з НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN д.н.з. НОМЕР_4 на смугу зустрічного напрямку руху та подальшим зіткненням з мікроавтобусом MERSEDES BENZ-311 н/з НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_4 та VOLKSWAGEN CRAFTER, н/з НОМЕР_6 , під керуванням водія ОСОБА_5 , які рухалися у зустрічному напрямку руху. Автомобіль VOLKSWAGEN CRAFTER, н/з НОМЕР_6 належить позивачу на праві приватної власності.

В результаті ДТП автомобіль VOLKSWAGEN CRAFTER н/з НОМЕР_6 зазнав механічних ушкоджень.

Протокол про адміністративне правопорушення був складений відносно водія автомобіля RENAULT PREMIUM 420/19Т, н/з НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN н/з НОМЕР_4 ОСОБА_3 , за порушення ним п. 12.2 Правил дорожнього руху.

Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2019 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 у відношенні ОСОБА_3 було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

За результатами проведеної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи було встановлено, що в даній дорожній обстановці водій вантажного автомобіля RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, н/з НОМЕР_2 ОСОБА_2 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п.п. 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху.

Вказав, що вина водія автомобіля RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, н/з НОМЕР_2 ОСОБА_2 підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення №545/2346/18, зокрема Висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22 березня 2019 року №1973/2022.

Автомобіль RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 належить третій особі ТОВ «Синєвир», що підтверджується страховим полісом №АК/8321352.

Цивільна відповідальність власника вказаного автомобіля застрахована у ПрАТ «СК Євроінс Україна» згідно страхового поліса №АК/8321352, страхова сума за шкоду заподіяну майну 100 000,00 грн.

З метою відшкодування збитку ОСОБА_6 звернувся до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» з повідомленням про настання події, яка в подальшому може бути визнана страховим випадком за шкоду, заподіяну транспортному засобу потерпілої особи та з заявою про виплату страхового відшкодування.

Призначений страховою компанією судовий експерт ОСОБА_7 здійснив огляд пошкодженого автомобіля та здійснив розрахунки спричиненого матеріального збитку у розмірі 100 897, 69 грн, про що було складено Висновок №5059 експертного автотоварознавчого дослідження від 08 липня 2019 року.

На переконання ОСОБА_1 з 24 липня 2019 року має місце прострочення виплати страхового відшкодування з боку ПрАТ «СК «Євроінс Україна». Вважає, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування відсутні та ПрАТ «СК «Євроінс Україна» зобов`язана сплатити страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 грн, згідно ліміту відповідальності за страховим полісом.

Короткий зміст відзиву на позовну заяву.

Відповідачем було надано відзив на позовну заяву про стягнення страхового відшкодування, в якому останній просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, з тих підстав, що було прийнято рішення про відмову йому в здійсненні страхового відшкодування внаслідок пошкодження транспортного засобу VOLKSWAGEN CRAFTER, н/з НОМЕР_6 , так як згідно зі ст. 32.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності. Відповідач обґрунтовує відзив на позовну заяву тим, що згідно вимог ст. 6 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ»: «Страховим випадком є дорожньо-транспорта пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідач зазначив, що завдана шкода відшкодовується відповідною особою, яка її заподіяла, якщо дії особи були неправомірними, наявний причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями та наявною шкодою та наявна вина особи. Саме орган (посадова особа) при розгляді справи за протоколом про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати коло обов`язкових обставин, про що закріплено в ст.280 КУпАП, зокрема орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також відповідач зазначив, що на час розгляду даної цивільної справи, справа за протоколом про адміністративне правопорушення яке передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_2 , а саме щодо його неправомірних дій та завдання матеріальної шкоди власнику транспортного засобу VOLKSWAGEN CRAFTER, н/з НОМЕР_6 , по суті не розглянута, тобто, на даний час не є встановленою згідно вимог діючого законодавства вина водія транспортного засобу RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 , в настанні ДТП від 28.08.2018р., та не встановлено його неправомірних дій та причинного зв`язку із настанням ДТП. Відтак, цивільно- правова відповідальність ОСОБА_2 , відповідно до Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», не наступила, і заявлену подію не можна кваліфікувати як страховий випадок.

Не доведеними є сукупність підстав, які відповідно до ст.1166 ЦК України є правовими підставами для настання у особи майнової відповідальності за спричинення шкоди.

Короткий зміст пояснень третьої особи щодо позову.

Третьою особою ТОВ «Синєвир» було надано пояснення щодо позову та пояснення до судових дебатів, в яких останнє просило у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, з тих підстав, що постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2019 року про закриття провадження по адміністративній справі №545/2346/18 відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, не може бути належним та достатнім доказом для стягнення страхового відшкодування з ПрАТ «СК «Євроінс Україна». В поясненнях до позову також наголошувало на тому, що для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди. Вказало, що на час розгляду даної цивільної справи, справа за протоколом про адміністративне правопорушення яке передбачене ст. 124 КУпАП, відносно ОСОБА_2 , а саме щодо його неправомірних дій та завдання матеріальної шкоди власнику транспортного засобу VOLKSWAGEN CRAFTER, н/з НОМЕР_6 , по суті не розглянута, тобто, на даний час не є встановленою згідно вимог діючого законодавства вина водія транспортного засобу RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 , в настанні ДТП від 28 серпня 2018 року. Посилання позивача на Висновок комплексної судової транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи від 22 березня 2019 року №1973/2022, як на підтвердження вини водія ОСОБА_2 не визнало, вказало що такі твердження є необґрунтованими.

Третя особа зазначила, що про розгляд Полтавським районним судом Полтавської області справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 , ані водій ОСОБА_2 , ані ТОВ «Синєвир», повідомлені не були, на судове засідання не викликалися, про проведення експертизи не знали, не брали участі у розгляді справи, і не мали можливості долучити докази, які б спростовували вказаний висновок експерта.

Висновок експерта №1973/2022 за результатами проведення комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22 березня 2019 року є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 28 серпня 2018 року.

На спростування вказаного висновку експерта третя особа надала висновок експертного дослідження №10-АТ/Д від 23 вересня 2020 року Херсонського НДКЦ МВС України, в якому зазначено, що: 1) в заданій для розгляду дорожньо-транспортній ситуації, водій автомобіля RENAULT PREMIUM 420/19Т, д.н.з. НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN д.н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_3 , повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 12.1. та 10.1. Правил дорожнього руху України, водій автомобіля RENAULT PREMIUM 420/19Т, д.н.з. НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN д.н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_3 , мав технічну можливість попередити настання даної події; 2) в заданій для розгляду дорожньо-транспортній ситуації, водій автомобіля RENAULT MIDLUM, д.н.з. НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , односторонніми діями не мав технічної можливості попередити настання даної події у зв`язку із швидкоплинністю розгортання події в небезпечній фазі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» в особі відокремленого підрозділу «Одеська обласна дирекція ПрАТ «СК «Євроінс Україна», третя особа: ТОВ «Синєвир», про стягнення страхового відшкодування відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовної заяви. Скаржником суду було надано усі необхідні копії документів щодо власника квартири, щодо представництва в суді, однак суд не прийняв до уваги його доводи.

Короткий зміст та доводи відзиву ТОВ «Синєвир» на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 17, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 06 жовтня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування.

Фактичні обставини справи

28 серпня 2018 року о 09:30 годин на 114 км + 200 м автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ сталася ДТП за участю автомобіля RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, н/з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля RENAULT PREMIUM 420/19Т, н/з НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN н/з НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_3 , з послідуючим виїздом вантажного автомобіля RENAULT PREMIUM 420/19Т, н/з НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN д.н.з. НОМЕР_4 на смугу зустрічного напрямку руху та подальшим зіткненням з мікроавтобусом MERSEDES BENZ, д.н.з. НОМЕР_5 та VOLKSWAGEN CRAFTER, н/з НОМЕР_6 , які рухалися у зустрічному напрямку руху.

За результатними оформлення адміністративного матеріалу був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП стосовно водія автомобіля RENAULT PREMIUM 420/19Т, д.н.з. НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN н/з НОМЕР_4 ОСОБА_3 , за порушення ним п. 12.2 Правил дорожнього руху.

В результаті ДТП автомобіль позивача VOLKSWAGEN CRAFTER, н/з НОМЕР_6 отримав механічних ушкоджень, що підтверджується Висновком експертного автотоварознавчого дослідження №5059 від 08 липня 2019 року.

Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2019 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 у відношенні ОСОБА_3 було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Питання про винуватість або невинуватість водія RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, н/з НОМЕР_2 ОСОБА_2 та про притягнення його до адміністративної відповідальності судом не вирішувалося.

За результатами проведеної в рамках провадження справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 по ст. 124 КУпАП, комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22 березня 2019 року №1973/2022 було встановлено, що: 1) В даній дорожній обстановці, визначити експертним шляхом технічну можливість водія вантажного автомобіля RENAULT PREMIUM 420/19Т, д.н.з. НОМЕР_3 з напівпричепом GROENEWEGEN д.н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_3 уникнути даної ДТП не представляється можливим з мотивів, викладених в дослідницькій частині висновку експертизи; 2) В даній дорожній обстановці, водій вантажного автомобіля RENAULT MIDLUM, д.н.з. НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 мав технічну можливість уникнути даної ДТП шляхом виконання вимог п.п.10.1 та 10.3 «Правил дорожнього руху».

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 належить ТОВ «Синєвир».

На момент ДТП 28 серпня 2018 року автомобіль RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/8321352 у ПрАТ «СК Євроінс Україна».

05 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» з повідомленням про дорожньо-транспорту пригоду та із заявою про страхове відшкодування.

03 вересня 2019 року ПрАТ «СК «Євроінс Україна» прийняло рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, посилаючись на те, що на підставі наданих документів вина водія ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28 серпня 2018 року не встановлена, не доведеними є сукупність правових підстав, які відповідно до ст. 1166 ЦК України є правовими підставами для настання у особи майнової відповідальності за спричинення шкоди. ПрАТ «СК «Євроінс Україна», зазначило, що в даному випадку цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 згідно Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» не наступила, і заявлену подію не можна кваліфікувати як страховий випадок, а тому обов`язок сплатити страхове відшкодування у ПрАТ «СК «Євроінс Україна» не виникає.

Відповідно до висновку №5059 експертного автотоварознавчого дослідження щодо визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля VOLKSWAGEN CRAFTER, р/н НОМЕР_6 : ринкова (дійсна) вартість автомобіля VOLKSWAGEN CRAFTER, р/н НОМЕР_6 складає 221 750,00 грн; вартість відновлювального ремонту наданого автомобіля VOLKSWAGEN CRAFTER, р/н НОМЕР_6 складає 188 520,27 грн; вартість матеріального збитку наданого автомобіля VOLKSWAGEN CRAFTER, р/н НОМЕР_6 складає 100 897,00 грн; вартість матеріального збитку завданого власнику наданого автомобіля VOLKSWAGEN CRAFTER, р/н НОМЕР_6 без ПДВ складає 94 638,94 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини 4 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок; 3) наявна вина зазначеної особи.

Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В ч. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою.

На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати за шкоду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної постанови пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

За змістом статті 6 цього Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування можуть розглядатись наявні перешкоди страховику переконатись, що подія є страховим випадком.

Згідно зі ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 32.1 ст. 32 Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 1 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором).

В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Пунктом 22 частини 1статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Згідно статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. (ст.280 КУпАП).

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснено, що суди повинні неухильно виконувати вимоги ст.268 КУпАП, щодо розгляду справи у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. При розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати всі обставини, перелічені у статтях 247 і 280 КУпАП. Зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченими ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи те, що питання про винуватість або невинуватість водія RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, н/з НОМЕР_2 ОСОБА_2 та про притягнення його до адміністративної відповідальності в законодавчому порядку не вирішено, то суд першої інстанції дійшов висновку, що ступінь вини ОСОБА_2 у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є невстановленим, що свідчить про відсутність правових підстав для настання у ОСОБА_2 майнової відповідальності за спричинення шкоди, та виникнення цивільно-правової відповідальності у страхувальника ТОВ «Синєвир».

Крім того, суд першої інстанції відхилив доводи представника позивача, що вина водія ОСОБА_2 у вчиненні ДТП підтверджується Висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22 березня 2019 року №1973/2022, так як даний документ не є рішенням суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесене вирішення питання про наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення. На спростування вказаного висновку експерта, третя особа надала суду висновок експертного дослідження №10-АТ/Д від 23 вересня 2020 року Херсонського НДКЦ МВС України.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до положень статей 509, 979, 980 Цивільного кодексу України та статей 3, 6, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» предметом договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по суті є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Обов`язок страховика щодо здійснення страхової виплати особі, якій заподіяна шкода, виникає у разі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність страхувальника. Тобто, за відсутності підстав для притягнення страхувальника до відповідальності, у страховика також не виникає зазначений обов`язок.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди.

Зважаючи, що адміністративне провадження щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, а питання про винуватість або не винуватість водія RENAULT MIDLUM, н/з НОМЕР_1 з причепом ПГ 02-И, н/з НОМЕР_2 ОСОБА_2 та притягнення його до адміністративної відповідальності в законодавчому порядку не вирішено, то цивільно-правова відповідальність страхувальника ТОВ «Синєвир» в результаті ДТП не настала, а у відповідача відсутній обов`язок зі сплати страхового відшкодування позивачу.

Зважаючи на вищевказане, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено, що в результаті ДТП настала цивільно-правова відповідальність страхувальника ТОВ «Синєвир», а тому ПрАТ «СК «Євроінс Україна» відмовляючи у виплаті страхового відшкодування діяв в межах Закону, та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Однак з такими висновками суду першої інстанції в частині мотивування колегія суддів повністю погодитись не може з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто постановити рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17.

Відповідно до ч. 2 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Грабчук проти України» від 26 вересня 2006 року вказано, що у разі закриття провадження по справі, питання про доведеність вини особи не вирішується.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Фактично у даній справі предметом доказування є наявність чи відсутність вини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проте вказані особи не залучені співвідповідачами у даній справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, ОСОБА_1 неправильно визначив суб`єктний склад осіб у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає зміні в частині мотивування.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький