Тарутинський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________________
Справа №514/923/23
Провадження по справі № 2/514/271/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2023 року смт Тарутине

Тарутинський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Тончевої Н.М.

при секретарі Георгієвої О.А.,

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відкритому підготовчому засіданні в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області про тлумачення заповіту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області про тлумачення заповіту.

Позовні вимоги мотивує тим, що він є рідним сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27 січня 2005 року його батько ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області Давидовою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №156, яким заповідав все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати, та на що він за законом матиме право, в тому числі належний йому житловий будинок з надвірними спорудами під номером « ОСОБА_3 », розташованого в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 його батько ОСОБА_2 помер.

Позивач, як спадкоємець майна померлого за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Бєлоброва П.П. з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Але в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що в заповіті заповідано усе майно ОСОБА_4 , що неможливо безспірно встановити, що вищезазначеним заповітом померлим ОСОБА_2 заповідано усе майно ОСОБА_1 , який звернувся за оформленням спадщини, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.12.2021 року.

Враховуючи вище викладене, позивач просить в судовому порядку розтлумачити заповіт, а саме встановити, що заповіт складено на його ім`я.

Позивач в судове засідання не з`явився, на розгляд суду від нього надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутність, на вимогах наполягає.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивачки та з проханням розглянути справу без його участі.

Частиною 3 статті 200 ЦПК України, передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно зі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Частина 1 статті ст. 206 ЦПК України регламентує, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідним сином ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно Тарутинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) (а.с.15).

27 січня 2005 року ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області Давидовою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №156, яким заповідав все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому, та на що він за законом матиме право, в тому числі належний йому житловий будинок з надвірними спорудами під номером « ОСОБА_3 », розташованого в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

При цьому в заповіті було вказано його прізвище, ім`я по батькові « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » замість вірного « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 його батько ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 17 жовтня 2017 року Тарутинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.16).

Позивач, як спадкоємець майна померлого за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Бєлоброва П.П. з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Але в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що в заповіті заповідано усе майно ОСОБА_4 , що неможливо безспірно встановити, що вищезазначеним заповітом померлим ОСОБА_2 заповідано усе майно ОСОБА_1 , який звернувся за оформленням спадщини, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.12.2021 року (13).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статті 317 ЦК України право розпоряджання майном є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо заповіт містить суперечливі положення, за вимогою заінтересованих осіб застосовується тлумачення заповіту (ст.1256 ЦК) за умови, якщо відсутні підстави визнання заповіту недійсним, тобто тлумаченню підлягає лише дійсний заповіт. Для тлумачення змісту заповіту застосовуються також загальні правила тлумачення змісту правочинів встановлені ст.213 ЦК.

Згідно ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно п. 2.1 Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства.

Аналогічні правила містяться і в п. 1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5.

Виходячи із зазначених правових норм, тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких правових умов: зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача та наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту.

Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст.

Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі №755/7730/16-ц).

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подоланні таким чином прогалин у реалізації волі заповідача.

Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_2 , складаючи заповіт, самостійно та вільно виявив волю щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті ОСОБА_1 успадкує все його майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому, та на що він за законом матиме право, в тому числі належний йому житловий будинок з надвірними спорудами під номером « ОСОБА_3 », розташованого в АДРЕСА_1 . Проте ім`я позивача при складанні заповіту вказано з помилкою, а саме « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_6 », нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу із вищезазначених підстав відмовлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з метою реалізації його спадкових прав.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 264, 265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області про тлумачення заповіту задовольнити.

Вважати, що заповіт, складений ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений 27 січня 2005 року державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області Давидовою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №156, як такий, виражена воля спадкодавця в якому дає право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на спадкування за ним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Тарутинський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Тончева