Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2049/21 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 10 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/2049/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, виключення з акту прийняття в експлуатацію даних про термін будівництва

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, яку згодом уточнив та остаточно просив:

- поновити строк звернення до суду щодо визнання незаконним п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року в частині визначення терміну побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 у 1993 році;

- визнати незаконним п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року в частині визначення терміну побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 в 1993 році;

- визнати житловий будинок загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86,8 кв. м., розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 станом на 2008 рік;

- визнати земельну ділянку, площею 0,4250 га, до складу якої входить земельна ділянка 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровими номерами: :03:001:0812 та :03:001:0813, відповідно об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 станом на 2008 рік;

- визнати, що на час смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її частка у справі спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86,8 кв. м., та на земельну ділянку площею 0,4250 га, до складу якої входить земельна ділянка 02500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровими номерами: :03:001:0812 та :03:001:0813, відповідно становила частину;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку, загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86,8 кв. м., розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частини земельної ділянки площею 0,4250 га, до складу якої входить земельна ділянка 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровими номерами :03:001:0812 та :03:001:0813 відповідно, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що його мати ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , отримали земельну ділянку в с. Дениші Житомирського району з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. На зазначеній земельній ділянці подружжям ОСОБА_4 було здійснено будівництво двоповерхового житлового будинку з підвалом та господарськими будівлями загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86.7 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт нерухомого майна було введено в експлуатацію 27.06.2008 року та відповідно проведено його реєстрацію у відповідності з вимогами ст. 182 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_3 померла. Після смерті матері відкрилась спадщина на житловий будинок із надвірними спорудами, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач для отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно звернувся до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В.В., однак отримав відмову, у зв`язку з необхідністю визначити частку матері у складі спільної сумісної власності.

Позивач заперечує те, що житловий будинок з підвалом та надвірними господарськими будівлями в АДРЕСА_2 було зведено у 1993 році та стверджує, що спірний житловий будинок було введено в експлуатацію у 2008 році; у 1993 році було лише зроблено план забудови земельної ділянки.

Враховуючи викладене, в п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року щодо терміну побудови 1993 рік є такими даними, які не відповідають дійсності, тому їх слід виключити із вищезазначеного акту.

У зв`язку з наведеним просить задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18.07.2023 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при винесенні судового рішення поклав в його основу свої особисті «логічні» припущення, які не відповідають вимогам ст. 263 ЦПК України. Вказує, що відсутність записів з 1993 року в погосподарських книгах свідчить про те, що будинок не був зведений у 1993 році на території села Дениші. Запис в акті від 27.06.2008 року Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту двоповерхового житлового будинку в п.5 цього акту зроблено зі слів відповідача в 2008 році, матеріали справи ніяким чином не свідчать про достовірний термін зведення будинку саме в 1993 році, тому викладене в п.5 наведеного акту є незаконним. Крім того, всупереч вимогам ч.7 ст.230 ЦПК України був порушений порядок допиту свідків, що є ключовим у цій справі, оскільки пояснення цих осіб необхідні для встановлення дійсних обставин щодо предмета спору. Наголошує, що має право на майно своєї матері в порядку спадкування, оскільки зазначений житловий будинок набутий за час шлюбу матері позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що судом першої інстанції належним чином встановлено обставини справи шляхом повного та об`єктивного дослідження доказів, допиту свідків по справі. Зазначає, що спірний будинок набував до шлюбу з ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі з іншою жінкою. Крім того, ОСОБА_1 ввів в оману Житомирський районний суд, подавши позов, оскільки Житомирським районним судом Житомирської області вже було розглянуто зазначені позовні вимоги у рішенні від 21.12.2020 (справа 278/2315/20), яке переглядалося Житомирським апеляційним судом, постановою від 02.06.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву.

ОСОБА_2 та Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Житомирській області до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 першою ставив вимогу по суті про визнання незаконним п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року в частині визначення терміну побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 в 1993 році.

Задоволення зазначеної вимоги, на думку позивача, мало б наслідком задоволення інших позовних вимог - про визнання спірного будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності його покійної матері ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 та визнання за ним (позивачем), як спадкоємцем ОСОБА_3 , права власності на частину спірної нерухомості.

На підтвердження обставин побудови двоповерхового житлового будинку з підвалом та господарськими будівлями загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86.7 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 після 14 травня 1999 року, тобто після укладення шлюбу його матері з відповідачем, позивач просив допитати свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (сусідів з обох сторін) та ОСОБА_9 (його дружину), які пояснили, що будинок було побудовано після 1993 року в 2005 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перейшли жити на перший поверх будинку, в 2010 році будівництво завершили.

Натомість свідки зі сторони відповідача ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (племінники відповідача) та ОСОБА_12 (далекий родич відповідача) пояснили, що вони допомагали будувати будинок, будівництво тривало з 1991 року три роки. На будівництво їм приносила їжу ОСОБА_13 , яка на той час була дружиною відповідача.

Таким чином, свідки дали протилежні пояснення по суті спору.

З матеріалів справи вбачається, що копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 підтверджено, що рік побудови житлового будинку - 1993(т. 1 а.с. 184).

З копії оцінювального акту (т. 2, а.с. 12) та технічного опису (т. 2, зв. а.с. 20), який є складовою інвентаризаційної справи №230, на зазначений вище житловий будинок також вбачається, що роком побудови житлового будинку є 1993 рік.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що свідчення свідків щодо року побудови спірного житлового будинку не можуть бути належними доказами щодо підтвердження або спростування даного факту у цій справі.

Отже, показаннями свідків не спростовується письмовий запис в п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року в частині визначення терміну побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 в 1993 році.

Доводи в апеляційній скарзі про порушення порядку допиту свідків з боку відповідача, що, на думку заявника, є підставою для визнання таких доказів недопустимими, не впливають на правильність висновків суду. До того ж, та обставина, що суд запропонував стороні, за клопотанням якої викликано свідків, одразу поставити питання свідкам без пропозиції розповісти все, що свідку особисто відомо у справі, не є порушенням процесуального права, оскільки позов містить шість позовних вимог і для з`ясування обставин, які підлягали дослідженню за допомогою показань свідків, судом обгрунтовано надано було можливість стороні поставити питання.

Окрім того, вирішуючи вимогу про визнання незаконним п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року в частині визначення терміну побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 в 1993 році, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права є неналежним.

При цьому місцевий суд правильно виходив із загальних способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України.

Будь-яких доказів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційна скарга не містить.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14 травня 1999 року відповідач та ОСОБА_14 (мати позивача) уклали шлюб і остання змінила прізвище на ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 9, 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла у с. Дениші Житомирського району Житомирської області (т. 1, а.с. 13).

Спадкоємцями до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є сторони у справі, що вбачається із копії спадкової справи № 129/2018 (т. 1, а.с. 195-207).

Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю у померлої ОСОБА_3 права власності на спадкове майно - будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 17-18).

Відповідач зареєстрував права власності на будинок АДРЕСА_1 29 липня 2008 року (т. 1, а.с. 19) на підставі акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку від 27 червня 2008 року (т. 1, а.с. 21).

Свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок видане 18 липня 2008 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 05 липня 1991 року (т. 1, а.с. 22).

На підставі вищевказаного свідоцтва про право власності Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» 29 липня 2008 року прийнято рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 30).

Згідно довідки виконкому Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 529 від 10.09.2020 року (т. 1, а.с. 26) Денишівською сільською радою прийнято рішення про перейменування вул. О. Клосовського в с. Дениші на Поліську.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення містилися у статтях 22 та 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який втратив чинність 01.01.2004 року.

Встановивши, що у акті прийняття в експлуатацію окремо зазначено про те, що будинок закінчений будівництвом у 1993 році, свідоцтво видано на підставі рішення органу місцевого самоврядування 1991 року, тобто до укладення шлюбу відповідачем із матір`ю позивача, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що прийняття в експлуатацію 27 червня 2008 року спірного житлового будинку, видача свідоцтва про право власності на житловий будинок 18 липня 2008 року та реєстрація право власності на цей об`єкт за відповідачем 29 липня 2008 року, не підтверджує того факту, що спірне майно набуте за час шлюбу ОСОБА_4 як у спільну сумісну власність.

До того ж до такого висновку дійшов Житомирський районний суд Житомирської області у своєму рішенні від 21 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 02 червня 2021 року (справа №278/2315/20).

Доводи в апеляційній скарзі про те, що спірний житловий будинок за господарськими книгами за 1991-1999 роки не рахувався за відповідачем, що свідчить про те, що будинок ще не був побудований не можуть бути враховані. Так, суд першої інстанції, вирішуючи спір вказав, що оскільки спірний об`єкт житлової забудови було прийнято в експлуатацію лише в 2008 році, то логічно, що за господарськими книгами за 1991-1999 роки він не рахувався за відповідачем. В апеляційній скарзі зазначається, що висновки грунтуються на припущеннях. Разом з тим позивачем не надано жодного доказу на спростування висновків суду. Наступними записами в погосподарських книгах не спростовується факт побудови спірного будинку у 1993 році.

Позивач в апеляційній скарзі також зазначає, що відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті його матері, своєї дружини, і цим самим підтверджує безперечний факт зведення житлового будинку за час шлюбу.

Такі доводи є безпідставними, оскільки відповідач спадщину прийняв відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України (як спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини), а не шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Зазначене підтверджується постановою приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 серпня 2020 року №496/02-31 (т.1 а.с.17).

Доводи в апеляційній скарзі про те, що не існує рішення виконкому Денишівської сільської ради від 05.07.1991 №18, про що зазначено в свідоцтві про право власності, оскільки в інвентаризаційній справі за №230 за 2008 рік значиться рішення виконавчого комітету від 05.07.1991 без будь-якого номеру, яким вирішено виділити ОСОБА_15 (по паспорту ОСОБА_16 і ОСОБА_17 ) земельну ділянку в с. Дениші розміром 0,22га в довічне користування з правом наслідування під індивідуальне будівництво не заслуговують на увагу, є формальними, не впливають на суть спору, оскільки рішення від 05.07.1991 року виконавчим комітетом приймалось, його копія міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.181). Зазначення номеру рішення не спростовує його наявність. Посилання на розбіжності в прізвищі, не означає, що це рішення не стосувалося відповідача, оскільки в паспорті записано українську транскрипцію прізвища відповідача. Разом з тим племінники відповідача мають прізвище « ОСОБА_10 ».

Щодо визнання права власності в частці спірних земельних ділянок з кадастровими номерами :03:001:0812 та :03:001:0813, суд першої інстанції зазначив, що при зверненні до приватного нотаріуса Доброльожі В. В. позивачем не ставилось питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері на вказані спірні земельні ділянки (у матеріалах спадкової справи відсутня постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії), відтак у суда відсутні повноваження перебирати на себе функції інших органів та посадових осіб, які їм властиві у відповідності до норм діючого законодавства, зокрема, органів нотаріату у відповідності до Закону України "Про нотаріат".

Колегія суддів з таким висновком погоджується.

Будь-яких аргументів в цій частині вимог апеляційна скарга не містить.

З урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, апеляційний суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскарженого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.10.2023.

Головуючий Судді: