Справа № 128/353/23
Провадження № 2/132/353/23
РІШЕННЯ

Іменем України

"26" вересня 2023 р. Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Аліменко Ю.О.

секретаря Безулої К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, в якому просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 203000 (двісті три тисячі) гривень; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 всі понесені судові витрати, в тому числі, витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень.

В обґрунтування цих вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 є засновником та директором ТОВ «ЧСЕУ № 430». Наказом № 12-к від 28.02.2019 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду начальник будівельної дільниці у ТОВ «ЧСЕУ № 430», з 01.03.2019 року згідно поданої заяви, заробітна плата згідно штатного розкладу. Посадовий оклад 4500,00 грн. Робочий час згідно робочого часу підприємства.

Заробітна плата ОСОБА_2 виплачувалася в повному розмірі, розмір заробітної плати іноді був більше встановленого наказом № 12-к від 28.02.2019р. розміру.

Засновником ТОВ «ЧСЕУ № 430» є ОСОБА_1 , який і виплачував заробітну плату відповідачу, підтвердженням того є виписка з карткового рахунку ОСОБА_1 . Так, за період з 04.01.2019 року по 13.12.2019 року ОСОБА_2 було виплачено 203000 (двісті три тисячі) гривень.

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЧСЕУ №430» про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 100 000,00 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку з 28.01.2020 р. до дня ухвалення рішення, який станом на 04.06.2021р. становить 161428,41 грн., моральної шкоди в розмірі 10000 грн., а також понесених судових витрат.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21.11.2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «ЧСЕУ №430» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Постановлено стягнути з ТОВ «ЧСЕУ №430» на користь ОСОБА_2 48203,39 грн. заборгованості з виплати заробітної плати (сума визначена без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів), 50 000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума визначена без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів) та 3000,00 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Новозаводський районний суд міста Чернігова у справі № 751/4211/21 не прийняв до уваги виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 , оскільки з нього не вбачається, що грошові кошти перераховувалися з рахунку ТОВ «ЧСЕУ №430» на виплату саме заробітної плати ОСОБА_2 .

Таким чином, кошти перераховані ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_2 є такими, що отримані без достатньої на те правової причини, оскільки самим відповідачем та судом у справі № 751/4211/21 визнано, що це не була заробітна плата, а отже і не було правових підстав для перерахунку коштів.

На вимогу позивача, яка була оформлена у вигляді претензії, відповідач відповіді не надав, кошти в добровільному порядку не повернув, тому отримані відповідачем вищезазначені грошові кошти позивач вважає такими, що безпідставно отримані та підлягають поверненню на користь позивача на підставі положень ст. 1212 ЦК України.

На підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 09.02.2023 р. цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів передано за підсудністю разом з доданими до неї документами до Калинівського районного суду Вінницької області.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 14.03.2023 р. відкрито провадження у справі за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

13.06.2023 р. на адресу суду за вх. № 5201/23 від відповідача ОСОБА_2 надійшли заява про застосування строків позовної давності та заперечення проти позову та посилання на докази, якими заперечення обґрунтовані. Відповідно до наданих суду заяви та заперечення, відповідач ОСОБА_2 вважає заявлений відносно нього позов необґрунтованим та безпідставним, однак якщо суд за своїм внутрішнім переконанням визнає його підставність то просить застосувати строк позовної давності у цивільній справі №128/353/23 та на підставі ч. 4 ст. ст. 267 ЦК України відмовити позивачу ОСОБА_4 у позові. Також відповідач просить стягнути з позивача витрати на правову допомогу, які він поніс на правові консультації, збір доказів, послуги адвокатів, в зв`язку з заявленим відносно нього безпідставним позовом.

Щодо начебто відсутності правової підстави набуття майна або відносно правової підстави яка первісно була, але у подальшому відпала відповідач зазначає наступне.

ОСОБА_2 працюючи у ТОВ «ЧСЕУ №430» та у ТОВ «АРТСІВЕРБУД» (в обох ТОВ фактичним керівником був позивач ОСОБА_1 ) досяг з останнім домовленості про оплату своєї праці у сумі 10 тис. грн. на місяць. Після того, як у вказаних ТОВ виникла заборгованість з оплати праці, ОСОБА_2 було відмовлено у добровільному порядку виплатити борг, тому він змушений був звернутися до суду із відповідним позовом, який було частково задоволено та вирішено стягнути невиплачену заробітну плату, зокрема з ТОВ «ЧСЕУ №430». Після того, як рішення відносно стягнення невиплаченої заробітної плати набрали законної сили, позивачем було подано даний позов (справа №128/353/23). На даний час рішення суду не виконані жодним чином. За місцем реєстрації ТОВ «ЧСЕУ №430» не знаходиться, а тому державний виконавець має складності у примусовому стягненні боргу.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що рішення суду про стягнення з роботодавця невиплаченої заробітної плати на користь працівника помилково вважати «правовою підставою яка відпала». Якщо позивач вважає, що «правова підстава, що відпала» - це винесене Новозаводським районним судом міста Чернігова рішення про стягнення невиплаченої заробітної плати, то в межах справи про стягнення боргу ОСОБА_1 мав би доводити факт належної виплати заробітної плати.

25.07.2023 р. на адресу суду за вх. № 6459/23 від представника позивача ОСОБА_3 надійшли пояснення на заперечення відповідача, відповідно до яких представник позивача просить позов задовольнити та відмовити відповідачу у вимозі про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу з мотивів наведених в самих поясненнях.

Ухвалою суду від 15.08.2023 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Кушнеренко Є.Ю. в судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» подав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Подані ним заперечення підтримує, в задоволені позову просив відмовити у повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України).

Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до положень ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п. 6 ст. 3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі ж положення містяться у п. VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 є засновником та директором ТОВ «ЧСЕУ № 430». Наказом № 12-к від 28.02.2019 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду начальник будівельної дільниці у ТОВ «ЧСЕУ № 430», з 01.03.2019 року згідно поданої заяви, заробітна плата згідно штатного розкладу. Посадовий оклад 4500,00 грн. Робочий час згідно робочого часу підприємства.

Заробітна плата ОСОБА_2 виплачувалася в повному розмірі, розмір заробітної плати іноді був більше встановленого наказом № 12-к від 28.02.2019р. розміру.

Засновником ТОВ «ЧСЕУ № 430» є ОСОБА_1 , який і виплачував заробітну плату відповідачу, підтвердженням того є виписка з карткового рахунку ОСОБА_1 . Так, за період з 04.01.2019 року по 13.12.2019 року ОСОБА_2 було виплачено 203 000 (двісті три тисячі) гривень (а.с. 47, 48, 49-52, 53).

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЧСЕУ №430» про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 100 000,00 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку з 28.01.2020 р. до дня ухвалення рішення, який станом на 04.06.2021р. становить 161428,41 грн., моральної шкоди в розмірі 10000 грн., а також понесених судових витрат.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21.11.2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «ЧСЕУ №430» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Постановлено стягнути з ТОВ «ЧСЕУ №430» на користь ОСОБА_2 48203,39 грн. заборгованості з виплати заробітної плати (сума визначена без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів), 50 000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума визначена без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів) та 3000,00 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с. 9-15).

Новозаводський районний суд міста Чернігова у справі № 751/4211/21 не прийняв до уваги виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 , оскільки з нього не вбачається, що грошові кошти перераховувалися з рахунку ТОВ «ЧСЕУ №430» на виплату саме заробітної плати ОСОБА_2 .

Таким чином, кошти перераховані ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_2 є такими, що отримані без достатньої на те правової причини, оскільки самим відповідачем та судом у справі № 751/4211/21 визнано, що це не була заробітна плата, а отже і не було правових підстав для перерахунку коштів.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 , відповідно до якої за період з 04.01.2019 року до 1,3.12.2019 року на рахунок ОСОБА_2 періодично перераховувалися грошові суми, загальний розмір яких становить 203 000,00 грн. (а.с. 16-41).

Як встановлено рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова № 751/4211/21 від 21.11.2020 року, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 08.02.2023 року - «Твердження заявника про те, що виплата заробітної плати ОСОБА_2 здійснювалась засновником ТОВ «ЧСЕУ №430» ОСОБА_1 , що вбачається з виписки з його карткового рахунку, не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки вказана виписка не є належним доказом виплати заробітної плати. Матеріали справи не містять доказів на уповноваження ОСОБА_1 від імені ТОВ «ЧСЕУ №430» здійснювати будь-які розрахунки по заробітній платі або того, що вказані грошові кошти перераховувались з рахунку ТОВ «ЧСЕУ №430» на рахунок ОСОБА_5 для виплати заробітної плати позивачу».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, оскільки рішення Новозаводськогорайооного суду міста Чернігова від 21.11.2022 року набрало законної сили, воно має преюдиційний характер під час розгляду справи.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Отже, як слідує з матеріалів справи, позивач добровільно, послідовно та систематично, перераховував кошти відповідачу знаючи, що особисто між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення, а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де, змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що «суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період з січня 2019 року до грудня 2019 року, знав, що особисто між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Даних доказів та заяв до закінчення судових дебатів сторонами не подавалося та не заявлялося.

З приписів ч. 1 ст. 133 ЦПК України вбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 викладений висновок, що для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Тобто, Верховний Суд сформулював висновок про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.12.2021 у справі № 755/7943/20-ц, провадження № 61-15441св21).

Правнича допомога відповідачу надавалася на підставі договору про надання правової допомоги № 25/05/23 від 25.05.2023 року, укладеного з Адвокатським об`єднанням «ВЕРІТАС» в особі голови Ільїна В.А. (а.с.121) та ордеру (а.с.97).

На підтвердження витрат за надання правничої допомоги «орієнтовно» у розмірі 23 500,00 грн відповідач надає розрахунок вартості та видів правничої допомоги від 25.05.2023 (а.с. 122) та акт виконаних робіт від 30.05.2023 на «орієнтовну» суму 23 500,00 грн (а.с.123).

Разом з тим, відповідачем не додано документи, які свідчать про оплату гонорару у розмірі 23 500,00 грн (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Крім того, документи на підтвердження кількості, найменування та вартості послуг правничої допомоги, складені саме Адвокатським об`єднанням «Верітас» не можуть вважатись належними доказами надання правової допомоги у даній справі.

За таких обставин, враховуючи відсутність у матеріалах справи документів, які свідчать про сплату відповідачем 23 500,00 грн. за надання правової допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку тощо), та те що документи на підтвердження кількості, найменування та вартості послуг правничої допомоги, складені саме Адвокатським об`єднанням «Верітас», у задоволенні заяви відповідача про стягнення з позивача 23 500 грн. витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 82, 1212, 1215 ЦК України, ст.ст. 10, 76, 133, 137, 141, 263-268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про стягнення з позивача ОСОБА_1 23 500 грн. витрат на правничу допомогу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. 354 ЦПК України.

Суддя: