КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 757/7479/22-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9516/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Істамової Ірини Володимирівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року,

встановив:

у лютому 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 6 645 грн. 39 коп., які було стягнуто з неї на користь відповідача за виконавчим написом нотаріуса, який судом було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 6 645 грн. 39 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 27 липня 2017 року приватний нотаріусом КМНО Швецем Р.О. було вчинено виконавчий напис про стягнення з неї на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 29 661 грн. 66 коп. Вказувала, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова вказаний виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. В ході виконання виконавчого напису у примусовому порядку з неї шляхом відрахування із пенсії було стягнуто 6 645 грн. 39 коп., підстава для стягнення відпала, а тому з відповідача на її користь підлягають стягненню вказані грошові кошти, як безпідставно набуті.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 6 645 грн. 39 коп. та судовий збір.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підстава, на якій відповідачем від позивача було отримано грошові кошти, відпала, а тому вони мають бути стягнуті на користь ОСОБА_1 . Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивачем не надано доказів на підтвердження отримання АТ КБ «Приватбанк» стягнутих коштів. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 листопада 2019 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису №10151 від 07 липня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості було прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

З копії довідки Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вбачається, що відповідно до постанови Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів ГТУЮ у Львівській області від 19 листопада 2019 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з пенсії ОСОБА_1 за період з грудня 2019 року по липень 2020 року було відраховано 6 645 грн. 36 коп.

З листа Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 21 грудня 2021 року вбачається, відрахування було припинено з 014 серпня 2020 року внаслідок закінчення виконавчого провадження.

Положеннями ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості здійснювалось на підставі виконавчого напису нотаріуса і було розпочато за зверненням стягувача - АТ КБ «Приватбанк», отже виконавчі дії у виконавчому провадженні здійснювались з метою стягнення грошових коштів на користь банку.

Доводи скаржника про те, що він заперечує отримання коштів внаслідок вчинення виконавчих дій, не підтверджені належними та допустимими доказами. Виконавчі дій вчиняли державною виконавчою службою в інтересах АТ КБ «Приватбанк» і доказів про те, що банк звертався за отриманням коштів і йому було відмовлено, до матеріалів справи не надано. Також відповідачем не було надано доказів і про те, яким чином він просив державну виконавчу службу здійснювати перерахування стягнутих сум.

Відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮ України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), визначено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Авансові внески стягувачів використовуються виконавцем для здійснення витрат виконавчого провадження в порядку, визначеному пунктом 17 розділу VII цієї Інструкції.

Про використання авансового внеску виконавець готує звіт, в якому наводить перелік витрат виконавчого провадження, здійснених за рахунок авансового внеску, із зазначенням сум коштів, сплачених на фінансування кожної з витрат. Звіт про використання авансового внеску підписується виконавцем та залишається в матеріалах виконавчого провадження.

Якщо витрати виконавчого провадження було здійснено за рахунок авансового внеску стягувача, ці кошти перераховуються стягувачу як повернення авансового внеску за рахунок стягнутих з боржника витрат виконавчого провадження.

У разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа невикористаний авансовий внесок повертається стягувачу не пізніше трьох робочих днів з дня винесення відповідної постанови.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення було проведено в тому числі на виконавчий збір та витрати виконавчого провадження також не можуть бути підставою для скасування рішення суду. При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем не було надано доказів про те, чи здійснювалось ним авансування виконавчого провадження та чи було зараховано стягнуті кошти на погашення боргу.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження власних заперечень. Доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» ґрунтуються на припущеннях та запереченнях, які не підтверджуються доказами.

Частиною 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що у виконавчому провадженні з виконання виконавчого напису нотаріуса, який було визнано таким, що не підлягає виконанню, з позивача ОСОБА_1 на користь стягувача АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 6 645 грн. 36 коп. і скаржником не спростовано отримання відповідних коштів у вказаному розмірі. За таких обставин суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Істамової Ірини Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді