Справа № 175/52/23
Провадження № 2/175/14/23
РІШЕННЯ

Іменем України

27 вересня 2023 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Бойка О.М.

при секретарі Бабко-Мала В.В.,

представника позивача(у відео-конференції)- адвоката Тарасенко В.Ю.,

представника відповідача(у відео-конференції)- Хлобистіна Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди.

В січні 2023 року позивач, через свого представника - адвоката Тарасенко Віру Юріївну, звернулась до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовна заява ОСОБА_1 була розподілена до провадження судді Бойко О.М.

В позовних вимогах, позивач просить суд стягнути з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь позивачки ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 992 400,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.07.2015 року біля 02:45 годин на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» на 981 км пк-2 пасажирським поїздом №91 сполученням «Одеса-Костянтинівка», стався наїзд електровозом №ЧС-7134 на трьох осіб, однією з яких була громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок указаної транспортної події, ОСОБА_2 загинула на місці.

Електропоїзд №ЧС-7134 належить АТ «Українська залізниця» та є джерелом підвищеної небезпеки. Позивач є рідною сестрою загиблої, яка проживала з нею спільною однією сім`єю на момент її смерті.

Позивач стверджує, що відповідачем не було забезпечено всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів тощо, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі ОСОБА_2 на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався.

У позові позивач зазначає, що у зв`язку зі смертю своєї сестри, зазнала сильних душевних та моральних страждань, що проявлялось в порушенні нормального сну, а також перебуванні у стані постійного стресу.

Позивач посилаючись на ч.2 ст.1168 ЦК України, зазначає, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. А тому, посилаючись на довідку Барвінківського виконавчого комітету міської ради Ізюмського району Харківської області №127 від 27.11.2022 року про те, що на момент смерті сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка ОСОБА_1 перебувала на реєстраційному обліку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , згідно відомостей по господарської книги №5 с. Благодатне на 2011-2015 років ПГО НОМЕР_1, стверджує, що проживала разом із матір`ю та загиблою сестрою однією сім`єю.

Позивач вважає, що завдана їй моральна шкода внаслідок заподіяння смерті її сестри ОСОБА_2 через наїзд рухомого - залізничного складу, слід оцінити в розмірі 992 400,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача - адвокат Хлабистін Д.М. заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Обґрунтуванням цього є те, що згідно довідки Барвінківського виконавчого комітету міської ради Ізюмського району Харківської області №127 від 27.11.2022 року позивач ОСОБА_1 , на момент смерті сестри, проживала за адресою: АДРЕСА_1 , згідно відомостей по господарської книги №5 с. Благодатне на 2011-2015 років ПГО НОМЕР_1, а в постанові про закриття кримінального провадження, під час пред`явлення трупів до впізнання було встановлено, що серед постраждалих є, зокрема, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Тобто, слідчим в ході досудового розслідування було встановлено, що на момент своєї смерті ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Тобто, відповідач вважає, що позивачка проживала окремо від загиблої сестри, а тому норми ч.2 ст.1168 ЦК України не можуть бути застосовані під час розгляду цієї справи.

Додатково відповідач у відзиві зазначає, що керуючись нормами ч.5 ст. 1187 ЦК України, встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження, досудовим розслідуванням було встановлено, що електровоз рухався з допустимою швидкістю в умовах обмеженої видимості при русі в кривій ділянці колій з використанням прожектора у темний час доби.

Враховуючи це, відповідач вважає, що бригада електровозу діяла згідно з чинними на той момент нормативними документами, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження і тому шкоди було завдано внаслідок непереборної сили.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що з правовою позицією відповідача не згодна та вважає її необґрунтованою та надуманою.

Позивачка зазначила, що Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області вже розглядав аналогічну справу №175/71/23, з тим самим предметом позову, щодо однієї і тієї самої загиблої людини, в якій позивачкою була матір ОСОБА_2 . За рішенням по цій справі позовні вимоги було частково задоволенні та на користь матері загиблої із відповідача було стягнено моральну шкоду у розмірі 450 000,00 грн.

Позивач наводить приклади задоволення аналогічних, на думку позивача, справ вирішених Верховним Судом.

Позивач посилаючись на норми ч.2,5 ст.1187 ЦК України, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку та особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, позивач стверджує, що відповідачем не надано достатніх обґрунтувань того, що шкода заподіяна внаслідок непереборної сили.

Також, вважає ствердження відповідача в частині недоведеності факту проживання позивача із загиблою сестрою нічим не підтверджений та не відповідає наявним доказам у справі.

Доказами спільного проживання, на думку позивача, є: вік загиблої, а саме 14 років, тобто вона повинна була проживати із матір`ю та сестрою, оскільки в цьому віці діти не вміють вести своє окреме господарство. Неповнолітня дитина не може проживати в 14 років окремо від матері, а матір проживала із позивачкою, яка є сестрою загиблої. Доказів іншого відповідачем не надано.

Позивач вважає, що слідчий допустив технічну помилку при складенні постанови про закриття кримінального провадження і, суду, при розгляді цієї справи необхідно приділити особливу увагу довідці Барвінківського виконавчого комітету міської ради Ізюмського району Харківської області №127 від 27.11.2022 року про те, що на момент смерті сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка ОСОБА_1 перебувала на реєстраційному обліку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , згідно відомостей по господарської книги №5 с. Благодатне на 2011-2015 років ПГО НОМЕР_1.

Проте у відповіді на відзив позивач вказує наступне: рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.04.2023 року по справі №175/71/23 факт реєстрації загиблої із матір`ю за однією адресою вже підтверджено, а адреса реєстрації сестри - позивачки по цій справі - збігається з місцем реєстрації матері.

У свідоцтві про смерть ОСОБА_2 зазначено, що місцем реєстрації смерті є Подолівська сільська рада Барвінківського району, Харківської області. Відповідно, що ні у якому с. Благодатне Ізюмського району загибла станом на момент смерті проживати не могла.

В запереченні на відповідь на відзив представник відповідача - адвокат Хлабистін Д.М. зазначив, що єдиним документом, що обґрунтовує факт спільного проживання позивачки із загиблою є по господарська книга №5 с. Благодатне на 2011-2015 рік.

Також звернув увагу суду в запереченні, що самою позивачкою було у відповіді на відзив, зазначено, що в с. Благодатне загибла ОСОБА_2 не могла проживати, зі слів самої позивачки. Хоче запис погосподарської книги саме с. Благодатне є основним доказом спільного проживання позивачки із загиблою сестрою.

Відповідач наголошує, що замість копії погосподарської книгу №5 с. Благодатне на 2011-2015 роки позивач надає лише виписку, зі змісту якої неможливо встановити станом на яку дату зазначені відомості були актуальними.

З наданого паспорту матері загиблої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , зокрема сторінок 12-13 вбачається, що в неї було зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 (дата реєстрації - 22.11.2000 року), а не АДРЕСА_1 , як вбачається з по господарської книги №5 с. Благодатне.

Отже, в запереченні на відповідь на відзив відповідачем зазначається, що на його думку матеріали справи не містять належних та достатніх доказів за яких можливо встановити, що на момент смерті позивач ОСОБА_1 та її загибла сестра ОСОБА_2 проживали спільно однією сім`єю.

В додаткових пояснення позивачки зазначено, що 25.05.2023 року представник відповідача отримала відповідь на свій адвокатський запит від Барвінківського виконавчого комітету Ізюмського району Харківської області, №02-28/1354 від 24.05.2023р., якою остаточно підтверджується факт спільного проживання померлої ОСОБА_2 із позивачем станом на момент смерті. У даній відповіді на адвокатський запит Барвінківським виконавчим комітетом Ізюмського району Харківської області зазначено, що на момент смерті ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою станом на 09.07.2015 року були зареєстровані також наступні особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Одночасно повідомлено, що місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 06.11.2020 року, тобто після смерті ОСОБА_2 .

Також до даної відповіді на адвокатський запит додана копія витягу з погосподарської книги №5 с. Благодарне на 2011-2015 роки, номер об?єкта ПГО НОМЕР_1, де чітко що у цей період за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 3 особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що даною відповіддю на адвокатський запит та витягом з погосподарської книги остаточно підтверджується факт спільного проживання ОСОБА_2 станом на момент смерті разом із Позивачем (сестрою) та матір?ю.

На думку позивача, посилання відповідача на зазначення слідчим якихось інших даних у постанові про закриття кримінального провадження не є належними і достатніми, адже слідчий не є органом, який встановлює місце проживання, він може допустити описки у своїх постановах, і його дані не мають переваги перед даними органів місцевого самоврядування, які якраз і є розпорядниками вищезазначеної інформації, та перед даними погосподарської книги, яка є документом суворої звітності.

Додатково, повторно зазначає, що за віком, 14 річна загибла ОСОБА_2 не могла жити окремо від матері та вести окреме господарство. Факт проживання матері із донькою доведено в рішенні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області в рішенні від 26.04.2023 року по справі №175/71/23, а адреса реєстрації сестри - позивачки по цій справі - збігається з місцем реєстрації матері, отже таким чином і спільна адреса проживання сестри доведена.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Тарасенко В.Ю. підтримала вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Хлабистін Д.М., про позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні.

Суд вислухавши учасників сторін, дослідивши наданні докази, встановив наступне.

09.07.2015 року біля 02:45 годин на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» на 981 км пк-2 пасажирським поїздом №91 сполученням «Одеса-Костянтинівка», стався наїзд електровозом №ЧС-7134 на трьох осіб, однією з яких була громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок указаної транспортної події, ОСОБА_2 загинула на місці.

Електропоїзд №ЧС-7134 належить АТ «Українська залізниця» та є джерелом підвищеної небезпеки. Позивач є рідною сестрою загиблої, та зазначає, що проживала з нею спільною однією сім`єю на момент її смерті.

Позивачка вважає, що за нормою ч.2 ст.1168 ЦК України, в якій зазначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, вона має право на відшкодування моральної шкоди з відповідача.

Як доказ факту того, що вона проживала на момент смерті своєї сестри ОСОБА_2 разом із нею, вона надає довідку Барвінківського виконавчого комітету міської ради Ізюмського району Харківської області №127 від 27.11.2022 року про те, що на момент смерті сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка ОСОБА_1 перебувала на реєстраційному обліку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , згідно відомостей по господарської книги №5 с. Благодатне на 2011-2015 років ПГО НОМЕР_1.

Надаючи до суду цей доказ, позивач стверджує, що у відповідності до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яким є електровоз.

Також, стверджує, що у 14 років дитина не могла проживати окремо від матері та вести самостійне господарство.

Надає до суду, як доказ, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 175/72/23 від 26.04.2023 року, в якому аналогічні вимоги до того самого відповідача щодо того самого предмету спору були задоволенні позивачці, якою є матір позивачки по цій справі.

Додатково надає інші приклади постанов апеляційних інстанцій та постанов Верховного суду.

Проте суд не може опиратись виключно на інші рішення та постанови суду при розгляді аналогічної справи.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, за цією нормою, суд може лише врахувати висновки Верховного суду, проте не обов`язкового застосувати їх, оскільки кожна справа має свій індивідуальний характер та особливості.

При розгляді даної справи суду необхідно було встановити факт, який підтверджує спільне сумісне проживання позивачки із загиблою сестрою ОСОБА_2 на момент її смерті.

Відповідач не погоджується з доводами позивача, керуючись нормами ст. 1187 ЦК України, а саме шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, проте особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідач опирається на ці норми, та стверджує, що як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження, досудовим розслідуванням було встановлено, що електровоз рухався з допустимою швидкістю в умовах обмеженої видимості при русі в кривій ділянці колій з використанням прожектора у темний час доби.

Враховуючи це, відповідач вважає, що бригада діяла згідно з чинними на той момент нормативними документами, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження і тому шкоди було завдано внаслідок непереборної сили.

Суд вважає, що довідка з погосподарської книги с. Благодатне є неналежним доказом, що може підтверджувати факт спільного проживання позивачки ОСОБА_1 та загиблою ОСОБА_2 .

Судом при дослідженні доказів та стверджень, наданих сторонами, було встановлено невідповідність стверджень та фактів сторони позивача.

Згідно позовної заяви та доданої до неї довідки Барвінківського виконавчого комітету Ізюмського району Харківської області Барвінківської міської ради №127 від 27.11.2022 року, в якій зазначено, що на момент смерті сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка ОСОБА_1 перебувала на реєстраційному обліку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , згідно відомостей по господарської книги №5 с. Благодатне на 2011-2015 років ПГО НОМЕР_1. В домоволодінні проживали ОСОБА_3 - мати, ОСОБА_1 - позивачка, ОСОБА_2 - загибла сестра.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Норми ст.1187 ЦК України зазначає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Ст. 1168 передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Проте, суд зазначає, що крім довідки з погосподарської книги с. Благодатне, жодного іншого доказу не надано до суду, для підтвердження факту спільного проживання позивачки разом із загиблою сестрою ОСОБА_2 .

Таким доказом може бути оригінал паспорту позивача із відмітками про зареєстроване місце її проживання. Проте під час розгляду справи позивачем частково надано копії паспорту (сторінка паспорту 12), де вказано місце реєстрації позивача АДРЕСА_3 , зареєстрована з 04.11.2020 року, тоді як подія смерті сестри сталася у липня 2015 року.

В постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що загибла ОСОБА_2 проживала за адресою АДРЕСА_2 .

У відповіді на відзив до позову позивач зазначає, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане Подолівською сільською радою Барвінківського району, Харківської області, та позивач стверджує, що ні у якому с. Благодатне Ізюмського району загибла ОСОБА_2 на момент смерті проживати не могла.

Ці ствердження повністю суперечать довідці Барвінківського виконавчого комітету міської ради Ізюмського району Харківської області №127 від 27.11.2022 року про те, що на момент смерті сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка ОСОБА_1 перебувала на реєстраційному обліку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , згідно відомостей по господарської книги №5 с. Благодатне на 2011-2015 років ПГО НОМЕР_1, та проживала разом із матір`ю та загиблою сестрою ОСОБА_2 однією сім`єю.

В додаткових поясненнях позивачка стверджує, що її представником був здійснений адвокатський запит та у відповіді на нього Барвінківським виконавчим комітетом Ізюмського району Харківської області №02-28/1354 від 24.05.2023 року зазначено, що на момент смерті ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Проте до суду оригіналу або копії зазначеної відповіді не було надано.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1-3, ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі змістом статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Позивачка не надала до суду жодного належного доказу про факт спільного проживання разом із загиблою сестрою, а враховуючи всі розбіжності між доказами та ствердженнями позивача, суд не може їх врахувати як належні та допустимі докази.

Ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Надані до суду копії паспорту позивачки ОСОБА_1 мають лише відомості про реєстрацію в АДРЕСА_3 від 04.11.2020 року.

У 2015 році позивачці вже було 21 рік і вона, в паспорті, могла вже мати відомості про реєстрацію свого місця проживання, проте не надала до суду повної копії свого паспорту, для підтвердження свого місця проживання на момент смерті сестри.

Погосподарська книга не є правовстановлюючим документом, а тому не може підтверджувати чи спростовувати факт спільного проживання.

Тобто на момент смерті ОСОБА_2 у 2015 році, суду не надано відомостей з паспортних даних. Лише відомості з погосподарської книги, які не можуть вважатись належним доказом, для встановлення факту спільного проживання позивачки та загиблої сестри ОСОБА_2 разом на момент її смерті, враховуючи обставини та особливості цієї цивільної справи.

Також, враховуючи той факт, як зазначає позивач, що в січні 2023 року з аналогічним позовом з тим самим предметом спору, до того самого відповідача, до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернулась мати позивачки за цією справою, проте при розгляді цієї справи позивач не залучає мати позивачки ОСОБА_1 та загиблої ОСОБА_2 до цієї справи, в якості свідка чи третьої особи.

На підставі наведеного, суд вважає за необхідне в позовних вимогах відмовити у повному обсязі.

Отже, на підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1168, 1187 ЦК Україн, ст.ст. 2, 4, 76, 80, 81, 82, 89, 263, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бойко О.М.