Справа № 943/294/22 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2047/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сибаль Олега Богдановича на рішення Буського районного суду Львівської області від 25 травня 2022 року в складі судді Журибіда Б.М. в справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

встановив:

У лютому 2022 року представник ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача матеріальні збитки на суму 80260,00 гривень та моральні збитки на суму 90000,00 гривень.

Вимоги обґрунтовані тим, що 07.12.2018 близько 16:30 годин ОСОБА_2 перебуваючи в м. Буськ на території автостанції, пройшов у салон маршрутного таксі сполученням Львів Соколя, передавши водію ОСОБА_1 кошти в сумі 12 грн. за проїзд він почув у свій адрес агресивні висловлювання водія. Продовжуючи свій монолог водій ще висловлювався з приводу його коштів та доходів. Обурившись на таку зневагу ОСОБА_2 висловився в адрес водія, щоб він припинив рахувати його кошти. Під час чергової зупинки маршрутного таксі близько 16:50 год. поблизу села Яблунівка, ОСОБА_1 мовчки підійшов до ОСОБА_2 , зловив його рукою за куртку, після чого рукою наніс йому декілька ударів в ділянку голови, внаслідок чого вибив кілька зубів, завдавши потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Буського районного суд Львівської області від 27.01.2022, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито, останнього звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, залишено без розгляду.

На підтвердження позовних вимог та матеріальної шкоди позивач надав довідку лікаря стоматолога від 22.02.2022 щодо витрат на лікування.

Крім матеріальної шкоди, внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, факт відсутності зубів у позивача створює незручності у спілкуванні.

Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду.

Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 25 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , матеріальну шкоду в розмірі 80260 тисяч гривень та 10000 гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог позивача відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Сибаль О.Б., вважає рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню.

Не погоджується із висновком суду про те, що ухвала суду, на підставі якої ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, є доказом факту нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , оскільки у такій не встановлювалася вина ОСОБА_1 , а також характер та локалізація завданих ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.

Також зазначає, що відсутні будь які відомості про те, що у потерпілого були пошкоджені саме зуби, а не інші органи чи частини тіла, тому відповідні обставини, з огляду на презумпцію невинуватості, суд не міг вважати встановленими.

Крім цього, висновок експерта № 87/2018 від 13.12.2018 про визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень не може підтверджувати винуватість відповідача у завданні тілесних ушкоджень позивачу.

Вважає, що суд безпідставно послався на письмові пояснення ОСОБА_1 , наявні в матеріалах кримінального провадження та протокол проведення слідчого експерименту від 19.10.2021 з додатком CD-R диском, оскільки ці документи не долучалися до позовної заяви.

Стверджує, що ОСОБА_1 не визнає своєї вини та заперечує факт заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, зокрема вибиття зубів.

Також, не погоджується із розміром матеріального відшкодування та доказом, який таке підтверджує, оскільки відповідний план лікування був виданий 22.02.2022, тобто більше ніж через три роки від часу заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.

Більше того, при огляді лікарями Буської ЦРЛ позивачу діагностовано забої обличчя та голови зліва, злам 2-3 зубів, при цьому у плані лікування лікуванню підлягають п`ять зубів, а саме 2 зліва та три справа, що свідчить про невідповідність між кількістю та видом зубів позивача.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні докази фактичного понесення позивачем витрат на лікування, а поданий доказ не відповідає ст. 95 ЦПК України.

Також, не погоджується із задоволенням судом першої інстанції вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки до позовної заяви не долучено доказів на підтвердження моральних страждань.

Вважає, що завдані позивачу моральні страждання не знаходяться у необхідному причиновому зв`язку із діями відповідача. Відтак, останній є неналежним відповідачем, вважає, що моральну шкоду позивачу було заподіяно неправомірними рішеннями, діями, бездіяльністю слідчого та прокурора, які тривалий час не розслідували справу та закривали кримінальне провадження.

Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 25 травня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

14.08.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на спірні правовідносини, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення матеріальної та моральної шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що факт винуватості ОСОБА_1 в нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_2 за обставин, вказаних в обвинувальному акті, описовій частині ухвали суду, причинний зв`язок між винними діями ОСОБА_1 наслідками цих дій, доведені, відповідач ознайомлювався з матеріалами справи та обвинувальним актом, де встановлено які тілесні ушкодження отримав позивач внаслідок дій відповідача, відповідач не бажав щоб дані докази були досліджені в судовому засіданні, відтак погодився з тими доказами, які були зібрані досудовим слідством, кримінальне провадження закрите судом та відповідача звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.

При цьому, звільнення відповідача ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності не є реабілітуючою обставиною та не спростовує вини останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Щодо заперечень матеріальної шкоди, суд зазначив, що позивачем подано попередню вартість лікування, яку визначено при огляді лікарем, однак лікування не проводилося через брак коштів у позивача, при цьому, для початку лікування необхідна попередня оплата імплантантів, поставка яких під замовлення проводиться після попередньої оплати, і протезної роботи.

Інших доказів, які б спростовували вартість протезування та лікування, відповідач не подав.

Врахувавши відповідне роз`яснення, а також норми матеріального права, які регулюють питання відшкодування моральної шкоди, суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди, що відповідатиме принципам розумності і справедливості.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 07 грудня 2018 року, приблизно о 16.30 год, ОСОБА_1 , перебуваючи у салоні маршрутного таксі сполучення «Львів-Соколя» ТзОВ «Львівське АТП-14631», в межах населеного пункту с. Яблунівка Золочівського району (колишнього Буського району) Львівської області, діючи з прямим умислом спрямованим на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_2 , в той час, коли останній сидів на пасажирському сидінні, умисно наніс потерпілому декілька ударів кулаком руки в ділянку голови та обличчя, внаслідок чого в сукупності заподіяв потерпілому ОСОБА_2 , згідно із висновком судово-медичної експертизи, одне садно в тім`яно-скроневій ділянці зліва, одне садно в правій надбрівній ділянці і один синець в ділянці нижньої губи зліва. При огляді лікарями Буської ЦРЛ у ОСОБА_2 діагностовано забої обличчя та голови зліва, злам 2-3 зубів зліва.

10.12.2018 до ЄРДС внесено кримінальне провадження № 0000423 за яким ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 27 січня 2022 року, справа №943/1975/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України (а.с. 3-4).

Кримінальне провадження №0000423, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10.12.2018 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито.

Залишено без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 про стягнення із обвинуваченого моральної шкоди.

Ухвала не оскаржувалася та набрала законної сили.

Як слідує із зазначеної кримінальної справи та матеріалів досудового розслідування, позивач ОСОБА_2 у відповідному кримінальному провадження є потерпілим.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач ОСОБА_2 свої доводи фактично зводить до того, що завданими легкими тілесними ушкодженнями йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду, відшкодування якої просить стягнути у примусовому порядку із відповідача.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується тільки стороною відповідача та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та слідуючи приписам ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Колегія суддів виходить з того, що враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), дійсно факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюється у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.

Так, Верховний Суд у постанові від 02.12.2021, справа № 449/1689/19 наголосив, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження щодо відповідача ОСОБА_1 закрито на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою підставою.

Таким чином, зазначені вище обставини, а саме подія, а також особи, які були причетні до кримінального провадження, встановлені та мали місце, тобто, закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, а саме, не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування шкоди з огляду на недоведення вини відповідача та відсутності обвинувального вироку є помилковими, натомість відповідні висновки суду першої інстанції є обгрунтованими.

Більше того, відповідач на продовженні кримінального провадження та ухваленні виправдувального вироку не наполягав, кримінальне провадження в справі закрито саме за його клопотанням, підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, тому правильним є висновок суду про те, що між протиправними діями відповідача, виною відповідача у вчиненні кримінального правопорушення та наслідками у виді заподіяння позивачу, як потерпілому у даному кримінальному правопорушенні шкоди, є причинно-наслідковий зв`язок.

Таким чином, не зважаючи на постанову про закриття кримінального провадження, відповідач не звільняється від цивільної відповідальності за спричинення шкоди.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Так, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Схожі за змістом роз`яснення містяться і у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди.

Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, що власне є підставою цивільно-правової відповідальності.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповіднодо ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як встановлено судом, згідно письмових пояснень ОСОБА_1 , наявних у матеріалах кримінального провадження, останній показав, що мав місце його конфлікт з ОСОБА_2 . Додав, що не мав наміру наносити удар, однак в ході словесної перепалки, не стримався та наніс три-чотири удари кулаком правої руки по обличчю ОСОБА_2 , доки останній не припинив його ображати. Як саме і куди точно наніс удари, не пригадує, оскільки ОСОБА_2 ухилявся від ударів, але такі були спрямовані в голову, в ділянку обличчя. Свою вину ОСОБА_1 визнавав та щиро розкаювався у вчиненому (а.с. 79-81, 82-83, 107-108 матеріалів досудового розслідування).

Крім цього, зазначені покази ОСОБА_1 підтвердив під час проведення слідчого експерименту 19 жовтня 2021 року, що зафіксовано на CD-R диску, наявного в матеріалах досудового розслідування (а.с. 113).

Згідно із висновком експерта № 87/2018, при огляді ОСОБА_2 лікарями Буської ЦРЛ, останньому діагностовано забої обличчя та голови зліва, злам 2-3 зубів зліва. Дані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів, можливо 07.12.2018 (а.с. 16 матеріалів досудового розслідування).

Як зазначає позивач ОСОБА_2 , під час відповідного інциденту, ОСОБА_1 , завдав йому удари по обличчю та вибив зуби, на яких був поставлений місток.

Крім цього, слідство по факту кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України тривало три роки, тому нанесені відповідачем позивачу тілесні ушкодження у виді зламу 2-3 зубів потягли за собою пошкодження інших зубів, оскільки були зламані зуби, на яких тримався місток.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із критичною оцінкою судом першої інстанції тверджень представника відповідача, які зводяться до того, що судом не встановлено ні характеру, ні локалізації завданих ушкоджень, а також, що удари завдавав саме відповідач, оскільки такі спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема письмовими поясненнями самого ОСОБА_1 .

Згідно плану лікування пацієнта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який виданий 22.02.2016 лікарем ОСОБА_4 приватної клініки BURMED, вартість лікування, тимчасової реабілітації (вартість чотирьох імплантантів та протезної, лікувальної роботи) складає 80260,00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана також відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно із ч. 2 ст. 1202 ЦК України стягнення додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).

Враховуючи наведене, доводи сторони відповідача про те, що план лікування не є належним доказом понесення витрат позивачем на лікування зубів, висновків суду не спростовують, оскільки є попередньою вартістю лікування, яку визначено позивачу при огляді його лікарем, однак лікування не проводилося через брак коштів у позивача.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/7838/16-ц (провадження № 61-29055св18).

Поряд з цим, стороною відповідача не спростовано, що завдана позивачу шкода не пов`язана із кримінальним провадженням про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто не доведено, обставин, які б виключали відповідальність відповідача, відтак колегія суддів вважає, що підставність позовних вимог, належними та допустимими доказами не спростована.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, які судом задоволені частково та стягнуто таку у розмірі 10 000,00 грн., колегія суддів враховує таке.

Позивач обґрунтовує моральну шкоду характером та глибиною моральних страждань, вимушеними змінами у житті, тривалістю негативних наслідків та протиправними діями відповідача.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкоду завдану кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням відшкодовує підозрюваний, обвинувачений або фізична чи юридична особа, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Виходячи з положень статі 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, вказано, що моральна шкода це страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, до інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи те, що апеляційним судом встановлено порушення прав позивача, заподіння моральної шкоди, право на відшкодування якої останній має право, теж не спростовано.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 10 000 грн. відповідає пропорційності порушення права позивача, масштабів порушення і необхідних зусиль для відновлення порушеного права, принципів розумності і справедливості.

Такий розмір шкоди є достатньою сатисфакцією для позивача, не свідчить про безпідставне збагачення і не буде надто обтяжливим для відповідача.

При цьому, колегія суддів враховує те, що відповідач умисно заподіяв позивачу тілесні ушкодження внаслідок яких потерпілий тривалий період зазнавав відповідні страждання, затрачав час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану здоров`я.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сибаль Олега Богдановича залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 25 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 жовтня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк