ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6520/23 Справа № 185/9672/22 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М.М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2023 року в цивільній справі номер 185/9672/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулось ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 березня 2019 року між відповідачкою та АТ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким АТ «Укрсиббанк» надало відповідачці кошти в розмірі 49960,00 грн шляхом перерахування вказаної суми коштів на картковий рахунок відповідачки. Остання умови вказаного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 24.10.2022 року утворилася заборгованість у розмірі 59084,93 грн, з яких: 38924,54 грн - тіло кредиту, 20160,39 грн - заборгованість по відсоткам.

У свою чергу 27 вересня 2021 року між АТ «Укрсиббанк» та позивачем було укладено договір факторингу, у відповідності до умов якого АТ «Укрсиббанк» передає ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» приймає останні. Таким чином позивач набув права грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, і оскільки до теперішнього часу на вимоги позивача відповідачка заборгованість не погасила, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Позивач просив стягнути з відповідачки на його користь кошти у розмірі 59084,93 грн та судовий збір.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 19 березня 2019 року у розмірі 59084,93 (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні дев`яносто три копійки) грн, з яких: 38924,54 грн - тіло кредиту, 20160,39 грн - заборгованість по відсоткам.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ» судовий збір у розмірі 2481,00 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня нуль копійок) грн.

Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2023 року та постановити нове, яким відмовити у позові.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом. На її адресу не надходили будь-які судові повістки з приводу розгляду вказаної справи.

Докази подані позивачем з порушенням ЦПК України, оскільки ним не подано оригіналів документів, а ні належним чином завірених копій доданих доказів до позовної заяви.

Позивач не надав до суду документів, які б підтверджували те, що між відповідачкою та АТ «Укрсиббанк» було укладено договір та відповідачка отримала кошти в сумі 49960,00 грн. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді пені та комісії за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості в розмірі 59084,93 грн, а саме щодо нарахування заборгованості по процентам та тілу кредиту, адже відповідно до виписки за кредитним договором №0 від 19.03.2019 року відповідачка сплатила грошові кошти у розмірі 85343,93 грн. Заявлені позивачем суми процентів стягнення не ґрунтуються на умовах кредитного договору і наданого ним же розрахунку, а тому не підлягають задоволенню.

Позовна заява, в порушення норм ЦПК, не містить доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості та отримання її відповідачкою. Підпис на повідомленні долученому позивачем до позовної заяви відповідачка не ставила.

Від позивача ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідачку було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті суду, оскільки, згідно з довідкою відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області ОСОБА_1 було знято з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.08.2018 року. Апеляційна скарга, а також заява про перегляд заочного рішення не містять доказів місця реєстрації відповідачки в м. Львів.

Підписання відповідачкою договору про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 свідчить про дотримання письмової форми правочину.

Надані позивачем виписки за картковим рахунком позичальника, підтверджують обставини видачі кредиту, його розмір, а також наявність заборгованості по кредиту. Виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18.

Щодо неналежно завірених копій зазначає, що у разі направлення копій документів у вигляді пакету на останній його сторінці зазначається посвідчувальний напис, який містить словосполучення «Згідно з оригіналом» та посвідчує саме відповідність копії документів їх оригіналам, а також в якому міститься зазначення кількості сторінок сформованого та прошитого пакету, на написі проставляється підпис уповноваженої особи заявника та відтиск його печатки. Аналогічні висновки щодо порядку засвідчення документів містять постанови Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №761/5894/17, від 25.01.2022 у справі №925/677/20.

Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 19 березня 2019 року ОСОБА_1 підписано анкету-заявку на надання споживчого кредиту (а.с. 7).

19 березня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , згідно з яким АТ «Укрсиббанк» надало відповідачці кошти в розмірі 49960,00 грн шляхом перерахування вказаної суми коштів на картковий рахунок відповідачки (а.с. 8-11).

Також відповідачкою підписано додаток №1 до договору №0, в якому відображено графік платежів та визначено сукупну вартість кредиту (а.с. 12-14).

До матеріалів справи долучено паспорт споживчого кредиту (а.с. 15-16).

19 березня 2019 року ОСОБА_1 підписала заяву-приєднання (акцепт) до договору добровільного страхування позичальника, сплативши 260,00 грн АТ «Укрсиббанк» в якості оплати страхового платежу, який входив у наданий кредит в сумі 49960,00 грн (а.с. 17-18).

Відповідно до виписки за кредитним договором з 19.03.2019 року по 27.09.2021 року, 19.03.2019 року АТ «Укрсиббанк» надало кошти відповідачці на її картковий рахунок за вказаним вище кредитним договором у розмірі 49700,00 грн та страхового платежу у сумі 260,00 грн. Також в зазначеній виписці відображено операції з нарахування заборгованості та платежі з її погашення (а.с. 19-34).

Згідно з довідкою про стан кредитної заборгованості від 24.10.2022 року остання станом на 24.10.2022 року складає 59084,93 грн, з яких: 38924,54 грн - тіло кредиту, 20160,39 грн - заборгованість по відсоткам (а.с. 6).

27 вересня 2021 року між АТ «Укрсиббанк» та позивачем укладено договір факторингу №220, у відповідності до умов якого АТ «Укрсиббанк» передає ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» приймає останні. Сторонами складено акт взаєморозрахунку за договором факторингу №220 (а.с. 41-43, 44).

Відповідно до реєстру боржників заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №0 складає 59084,93 грн, з яких: 38924,54 грн - тіло кредиту, 20160,39 грн - заборгованість по відсоткам (а.с. 45-50).

Відповідно до платіжного доручення №3966 від 27.09.2021 року ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» здійснило переказ коштів за договором факторингу №220 (а.с. 51)

10 січня 2022 року позивач звертався до відповідачки з вимогою про добровільну сплату заборгованості за вказаним кредитним договором (а.с. 40, 39).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

При цьому, в ч. 1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Положеннями ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини 1, частини 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , згідно з яким АТ «Укрсиббанк» надало відповідачці кошти в розмірі 49960,00 грн шляхом перерахування вказаної суми коштів на картковий рахунок відповідачки (а.с. 8-11).

Відповідно до пункту 5 вказаного договору позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтентних платежів відповідно до графіка платежів, що викладений у Додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 19.03.2023 року.

Пунктом 6 договору визначено розмір ануїтентного платежу 3012,00 грн.

Ануїтентний платіж повинен сплачуватись щомісячно до 19 числа (включно) кожного місяця.

Згідно з пунктами 8, 9 договору про надання споживчого кредиту процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 67% річних. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка в розмірі 74% річних. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після несплати або не повної сплати платежу встановленого у договорі, і нараховується до моменту погашення такої заборгованості.

Відповідно до п. 11 договору позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку №1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

Також відповідачкою підписано додаток №1 до договору №0, в якому відображено графік платежів та визначено сукупну вартість кредиту (а.с. 12-14).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав вважати, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді пені та комісії за порушення термінів виконання договірних зобов`язань є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги про не подання позивачем оригіналів документів або належним чином завірених копій доданих доказів до позовної заяви, апеляційний суд зазначає наступне.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 ДСТУ 4163-2003, відповідно до яких відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи. Перелік документів, на які ставлять відбиток печатки, визначає організація на підставі нормативно-правових актів. Його подають в інструкції з діловодства організації. Відбиток печатки ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ. Відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23.

Зазначеним способом повинна засвідчуватися кожна сторінка документа, поданого у копії.

У разі подання учасником справи до суду пакету документів у копіях, які прошиті із проставленням на останній його сторінці посвідчувального напису, із зазначенням кількості сторінок та проставленням підпису уповноваженої особи заявника та його печатки, такі процесуальні дії учасника справи свідчать про подання ним копій документів з дотриманням вимог щодо їх засвідчення відповідно до вимог національного стандарту щодо оформлення документів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року в справі № 761/19104/15-ц.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про необґрунтованість суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, апеляційний суд керується наступним.

З матеріалів справи вбачається, що в додатку №1 до договору №0, підписаному сторонами договору про надання споживчого кредиту та який є його невід`ємною частиною, відображено графік платежів та визначено суму платежів за розрахунковий період в розмірі 144428,86 грн, суму процентів за користування кредитом в розмірі 94468,86 грн та суму погашення основної заборгованості в розмірі 49960,00 грн (а.с. 12-14).

Крім того, відповідно до виписки за кредитним договором з 19.03.2019 року по 27.09.2021 року, 19.03.2019 року АТ «Укрсиббанк» надало кошти відповідачці на її картковий рахунок за вказаним вище кредитним договором у розмірі 49700,00 грн та страхового платежу у сумі 260,00 грн. Також в зазначеній виписці відображено операції з нарахування заборгованості та платежі з її погашення (а.с. 19-34).

27 вересня 2021 року між АТ «Укрсиббанк» та позивачем укладено договір факторингу №220, у відповідності до умов якого АТ «Укрсиббанк» передає ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ГЛОБАЛ СПЛІТ» приймає останні. Сторонами складено акт взаєморозрахунку за договором факторингу №220 (а.с. 41-43, 44).

Відповідно до реєстру боржників заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №0 складає 59084,93 грн, з яких: 38924,54 грн - тіло кредиту, 20160,39 грн - заборгованість по відсоткам (а.с. 45-50).

Згідно з довідкою про стан кредитної заборгованості від 24.10.2022 року, остання станом на 24.10.2022 року складає 59084,93 грн, з яких: 38924,54 грн - тіло кредиту, 20160,39 грн - заборгованість по відсоткам (а.с. 6).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним

договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм та наявних у справі доказів дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність обґрунтування позивачем нарахованої заборгованості за договором про надання споживчого кредиту спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості та отримання їх відповідачкою, апеляційний суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2022 року позивач звертався до відповідачки з вимогою про добровільну сплату заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказану вимогу було отримано відповідачкою (а.с. 40, 39).

Отже вказаний довід апеляційної скарги є необґрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання судом першої інстанції вимог цивільного процесуального закону щодо належного повідомлення сторін про судовий розгляд та процесуальні рішення, апеляційний суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на запит суду щодо зареєстрованого місця проживання відповідача отримано довідку, відповідно до якої ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 13.08.2018 року ( а.с. 61, 62).

Про судові засідання, що були призначені на 16 січня 2023 року, 07 лютого 2023 року, 02 березня 2023 року ОСОБА_1 повідомлена через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с. 64, 68, 75).

Відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідачки є безпідставними.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідачки по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2023 року від 04 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: