ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 вересня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/528/21

Головуючий у першій інстанції - Киреєв О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/445/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього

ОСОБА_2

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Страхове товариство

"Гарантія"

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" на рішення Носівського районного суду Чернігівської області у складі судді Киреєва О.В. від 05 грудня 2022 року, місце ухвалення рішення м.Носівка, у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, в якій, із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, остаточно просила стягнути з ПрАТ "Страхове товариство "Гарантія" на її користь, в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 112 671 грн. страхового відшкодування витрат, у зв`язку із втратою годувальника. Також позивач ставила питання про стягнення на її користь 20 000 грн., в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування вимог заявленого позову позивач зазначала, що 05.12.2019 року, близько 21 год. 20 хв. на автодорозі "Київ-Чернігів-Нові Яриловичі", поблизу селища Прогрес Козелецького району Чернігівської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки "VOLKSWAGEN CARAVELLE", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 . Внаслідок даної ДТП, ОСОБА_7 від отриманих травм загинув. За фактом ДТП Головне управління Національної поліції в Чернігівській області внесло відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 статті 286 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000489. Досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000489 станом на час подання позовної заяви, тривало. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "VOLKSWAGEN CARAVELLE", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №AO3851712. 14.09.2020 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку, та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог, містились: 25 038 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", та 150 228 грн., в рахунок відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника (до 14 років). Вказані документи відповідач отримав 20.09.2020 року, проте, станом на дату написання позовної заяви, не здійснив виплату страхового відшкодування, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права на страхове відшкодування. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого, і за даних обставин, як стверджує позивач, саме володілець джерела підвищеної небезпеки може бути відповідальними за шкоду завдану ним, у розумінні статей: 1166, 1187 ЦК України, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_7 , як вказувала позивач, є: вона, її син ОСОБА_2 , батько ОСОБА_4 , матір ОСОБА_3 . На день настання страхового випадку, мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня 2019 року становила 4 173 грн., і тому загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, як зазначає позивач, становить 50 076 грн., та виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування, тобто частка, яка припадає на кожну особу, що має право на отримання страхового відшкодування, становить 12 519 грн. У потерпілого на день смерті на утримані перебував син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час смерті батька був неповнолітнім, а тому є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю батька. На час ДТП потерпілий працював в КНП "Носівський районний центр ПМСД", та отримував заробітну плату у розмірі близько 2 000 грн. на місяць. Мінімальний гарантований розмір страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, обрахований відповідно до п.27.2 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", становить 150 228 грн., виходячи із розрахунку: (36 х 4 173 грн. - мінімальна заробітна плата у 2019 році), і тому, як стверджує позивач, саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь малолітнього ОСОБА_2 . На дату ДТП розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, було встановлено у розмірі 200 000 грн. на одного потерпілого, тобто, заявлена позивачем до стягнення загальна сума страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності відповідача.

25.01.2022 року представник позивача подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с.110-111, том 1), в якій зазначив, що в процесі судового розгляду справи відповідач сплатив позивачу в повному обсязі (по 12 519 грн., в рахунок страхового відшкодування моральної шкоди малолітньому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) страхове відшкодування моральної шкоди та частково, в сумі 37 557 грн., страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника. За даних обставин, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , страхове відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, в розмірі 112 671 грн. Також позивач ставила питання про стягнення на її користь судових витрат, понесених нею на професійну правничу допомогу, в розмірі 20 000 грн.

За клопотанням представника позивача від 25.01.2022 року (а.с.98-99, том 1), ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 16.02.2022 року до участі в справі в якості третіх осіб було залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.122, том 1).

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 05.12.2022 року позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , було задоволено. Судом стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, в розмірі 112 671 грн. Судом стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" в дохід держави судовий збір у розмірі 1 126 грн. 71 коп.

Додатковим рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 28.02.2023 року судом стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство "Страхове товариство "Гарантія" просить скасувати рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 05.12.2022 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" вказують, що рішення суду першої інстанції від 05.12.2022 року є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції при його ухваленні допущено порушення норм матеріального права та процесуального законодавства. Доводи апеляційної скарги зазначають, що із врахуванням вимог статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", право на відшкодування у зв`язку з втратою годувальника мають: син загиблого ОСОБА_2 , до досягнення 18 років, дружина - ОСОБА_1 , що здійснює догляд за малолітнім сином, та батьки загиблого - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - пенсіонери за віком. Апелянт стверджує, що законодавець визначив коло осіб, які мають право на зазначений вид страхового відшкодування. При цьому, ч.1 статті 1200 ЦК України передбачає, що право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які: 1) були на утриманні потерпілого; 2) або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Пунктом 27.2 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним, передбачено, що виплата проводиться кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами, тобто, частка кожної особи в даній справі складає 37 557 грн. Апелянт вказує, що страхова компанія виплатила страхове відшкодування дитині загиблого, та страхове відшкодування дружині загиблого, відповідно до належних їм часток у загальній сумі страхового відшкодування, у зв`язку із втратою годувальника. За доводами апелянта, інші особи, які мають право на зазначений вид страхового відшкодування, батьки загиблого, із відповідними заявами про виплату страхового відшкодування, у зв`язку із втратою годувальника, до страховика не зверталися, а тому страховик в повному обсязі виконав свої договірні зобов`язання. Доводи апеляційної скарги вказують на помилковість висновку суду першої інстанції відносно того, що батьки загиблого ОСОБА_7 , які мають статус пенсіонерів за віком, не є особами, які мають право на страхове відшкодування, у зв`язку із втратою годувальника. Апелянт зазначає про необґрунтованість висновку суду першої інстанції відносно того, що син загиблого - ОСОБА_2 є єдиною особою, яка на день смерті ОСОБА_7 перебувала на його утриманні. На думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь однієї особи страхове відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, чим позбавив законного права на таке відшкодування батьків загиблого ОСОБА_7 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . За доводами апелянта, суд першої інстанції при розгляді даного спору по суті не прийняв до уваги судової практики розгляду даної категорії справ, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, оскільки суд першої інстанції фактично позбавив права інших осіб першої лінії спорідненості на страхове відшкодування.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, а обґрунтоване рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 05.12.2022 року - залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія", треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи (а.с.23,24,25,27,28,том 2), не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 05.12.2019 року, близько 21 год. 20 хв. на автодорозі "Київ - Чернігів - Нові Яриловичі", поблизу селища Прогрес Козелецького району Чернігівської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки "VOLKSWAGEN CARAVELLE", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок чого пішохід ОСОБА_7 від отриманих травм загинув (а.с.19-20, том 1).

За фактом зазначеної ДТП Головне управління Національної поліції в Чернігівській області внесло відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 статті 286 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000489 (а.с.19, том 1).

На запит апеляційного суду щодо стадії, на якій перебуває кримінальне провадження №0000459, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 статті 286 КК України, за фактом ДТП, яка сталася 05.12.2019 року, в якій загинув ОСОБА_7 , представником позивача адвокатом Лабиком Р.Р. апеляційному суду надано копію постанови старшого слідчого СУ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 26.08.2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000489 від 06.12.2019 року, за відсутності складу кримінального правопорушення (а.с.17-20, том 2).

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "VOLKSWAGEN CARAVELLE", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ "СТ "Гарантія", відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №AO3851712 (а.с.18 зворот, том 1).

14.09.2020 року позивач ОСОБА_1 через свого представника повідомила ПрАТ "СТ "Гарантія" про настання страхового випадку, та звернулася із заявою на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог, містились: 25 038 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", 150 228 грн., в рахунок відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника (до 14 років). Вказані документи ПрАТ "СТ "Гарантія" отримало 20.09.2020 року (а.с.24-26, том 1).

Судом першої інстанції встановлено, що після звернення позивача до суду з даним позовом, а саме, 22.10.2021 року, ПрАТ "СТ "Гарантія" сплатило позивачу в повному обсязі (по 12 519 грн. в рахунок страхового відшкодування моральної шкоди малолітньому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) страхове відшкодування моральної шкоди, та частково (37 557 грн.) страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, належне малолітньому ОСОБА_2 . Інша частина страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, у розмірі 112 671 грн., яка заявлена позивачем до стягнення, виплачена не була.

З матеріалів справи вбачається, що у 2019 році позивач ОСОБА_1 працювала на посаді медичної сестри КНП "Носівський центр ПМСД" Носівської міської ради, та отримувала заробітну плату, середньомісячний розмір якої складав більше 6 000 грн., що перевищувало розмір мінімальної заробітної плати у цей період, який був встановлений на рівні 4 173 грн. (а.с.77, том 1).

Як встановлено судом в ході розгляду даної справи, батьки загиблого ОСОБА_7 : ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є пенсіонерами, тобто, мають статус непрацездатних, при цьому, мають свій постійний дохід у вигляді пенсії.

В період з 05.12.2018 року по 05.12.2019 року потерпілий ОСОБА_7 працював на посаді опалювача КНП "Носівський районний центр ПМСД", та отримував заробітну плату, середньомісячний розмір якої становив близько 2 000 грн., що значно менше розміру мінімальної заробітної плати у цей період, який був встановлений на рівні 4 173 грн. (а.с.35, зворот, том 1).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 05.12.2022 року, задовольняючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що ПрАТ "СТ "Гарантія" невірно визначило коло осіб, які мають право на страхове відшкодування по втраті годувальника відповідно до п. 27.2 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1200 ЦК України, після смерті ОСОБА_7 , що в свою чергу, потягло невірне визначення розміру відшкодування, на яке має право малолітній ОСОБА_2 , як єдина особа, яка на день смерті ОСОБА_7 перебувала на його утриманні. Розмір страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, обрахований відповідно до п.27.2 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який належить до сплати малолітньому ОСОБА_2 , становить 150 228 грн.: (36 х 4 173 грн. - мінімальна заробітна плата у 2019 році). Із врахуванням виплаченої на користь ОСОБА_2 суми страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника (37 557 грн.), суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , підлягає стягненню недоплачена сума страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, у розмірі 112 671 грн. (150 228 грн. - 37 557 грн. = 112 671 грн.).

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ПрАТ "СТ "Гарантія" відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 05.12.2022 року не узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 05.12.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги вказують, що із врахуванням вимог статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", право на відшкодування у зв`язку з втратою годувальника мають: син загиблого ОСОБА_2 , до досягнення 18 років, дружина - ОСОБА_1 , що здійснює догляд за малолітнім сином, та батьки загиблого - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - пенсіонери за віком. Апелянт стверджує, що законодавець визначив коло осіб, які мають право на зазначений вид страхового відшкодування. При цьому, ч.1 статті 1200 ЦК України передбачає, що право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які: 1) були на утриманні потерпілого; 2) або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Пунктом 27.2 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним, передбачено, що виплата проводиться кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами, тобто, частка кожної особи в даній справі складає 37 557 грн. Апелянт вказує, що страхова компанія виплатила страхове відшкодування дитині загиблого, та страхове відшкодування дружині загиблого, відповідно до належних їм часток у загальній сумі страхового відшкодування, у зв`язку із втратою годувальника. За доводами апелянта, інші особи, які мають право на зазначений вид страхового відшкодування, батьки загиблого, із відповідними заявами про виплату страхового відшкодування, у зв`язку із втратою годувальника, до страховика не зверталися, а тому страховик в повному обсязі виконав свої договірні зобов`язання. Доводи апеляційної скарги вказують на помилковість висновку суду першої інстанції відносно того, що батьки загиблого ОСОБА_7 , які мають статус пенсіонерів за віком, не є особами, які мають право на страхове відшкодування, у зв`язку із втратою годувальника. Апелянт зазначає про необґрунтованість висновку суду першої інстанції відносно того, що син загиблого - ОСОБА_2 є єдиною особою, яка на день смерті ОСОБА_7 перебувала на його утриманні. На думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь однієї особи страхове відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, чим позбавив законного права на таке відшкодування батьків загиблого ОСОБА_7 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . За доводами апелянта, суд першої інстанції при розгляді даного спору по суті не прийняв до уваги судової практики розгляду даної категорії справ, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, оскільки суд першої інстанції фактично позбавив права інших осіб першої лінії спорідненості на страхове відшкодування.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 05.12.2022 року, виходячи із наступного.

Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що до сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів.

Згідно із статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до ч.1 статті 1200 ЦК України, яка регламентує відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2)чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Таким чином, дана норма Закону визначає, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Відповідно до п.1 ч.2; п.1, п.2 ч.3 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2)одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно приписів ч.1 статті 38 Закону України ''Про пенсійне забезпечення'', члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Частиною 4 статті 75 Сімейного кодексу України визначено, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Під час розгляду справи судом встановлено, і вказані обставини справи підтверджуються її матеріалами, що у 2019 році позивач ОСОБА_1 працювала на посаді медичної сестри КНП "Носівський центр ПМСД" Носівської міської ради, та отримувала заробітну плату, середньомісячний розмір якої складав більше 6 000 грн., що перевищувало розмір мінімальної заробітної плати у цей період, який був встановлений на рівні 4 173 грн. (а.с.77, том 1). При цьому, у хронологічний період з 05.12.2018 року по 05.12.2019 року ОСОБА_7 працював на посаді опалювача КНП "Носівський районний центр ПМСД", та отримував заробітну плату, середньомісячний розмір якої становив близько 2 000 грн., що значно менше розміру мінімальної заробітної плати у цей період, який був встановлений на рівні 4 173 грн. (а.с.35, зворот, том 1). Батьки померлого ОСОБА_7 мають статус пенсіонерів, і мають свій постійний дохід у вигляді пенсії.

Згідно ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідно зазначити, що матеріали справи не містять в собі належних та достатніх, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, доказів на підтвердження тих обставин, що померлий ОСОБА_7 за життя надавав своїй дружині та батькам допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що розмір заробітку ОСОБА_7 вказує на відсутність у нього спроможності надавати утримання кожному із батьків та дружині, яке б перевищувало розмір їх доходів, і було б для них постійним і основним джерелом засобів до існування. При цьому, судом першої інстанції було прийнято до уваги правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №165/325/17, а також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №223/828/18.

При розгляді даного спору по суті, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а і факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі, яка надавалась і була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

За даних обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності належних та достатніх доказів перебування дружини та батьків загиблого ОСОБА_7 на його утриманні, і тому обгрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні, що вірно визначивши розмір страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, який належить до сплати внаслідок смерті ОСОБА_7 , а саме 150 228 грн., відповідач невірно визначив коло осіб, які мають право на таке відшкодування по втраті годувальника, після смерті ОСОБА_7 . За даних обставин, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що має місце недоплата страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника єдиному утриманцю загиблого ОСОБА_7 - малолітньому сину ОСОБА_2 , у розмірі, із врахуванням вже виплачених відповідачем грошових сум, 112 671 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції, оскільки він узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" підлягає залишенню без задоволення, оскільки її доводи не містять підстав для скасування рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 05.12.2022 року, яке підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" - залишити без задоволення.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 05 грудня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: