печерський районний суд міста києва
Справа № 757/298/22-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2023 р. м. Київ

Печерський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Головко Ю.Г.,

за участю секретаря судових засідань Солонухи Д.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Костюченко Ю. М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Пенсійного фонду України, Департаменту пенсійного забезпечення про встановлення факту спільного проживання та перебування на утриманні.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 , в особі свого представника адвоката Левчишиної Олени Валентинівни звернулася до Печерського районного суду міста Києва із позовною заявою про встановлення факту спільного проживання та перебування на утриманні, у якій просить встановити факт спільного проживання та перебування на утриманні ОСОБА_5 його дружини ОСОБА_4 з 2005 року по 17 лютого 2016 року.

Згідно ухвали суду від 02.02.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, вирішив проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

За клопотанням представника позивача, ухвалою від 22.02.2022 суд здійснив перехід з розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України про встановлення факту спільного проживання та перебування на утриманні в порядку спрощеного провадження, в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінив засідання для розгляду справи по суті, підготовчим засіданням.

Суд, ухвалою від 15.06.2023 закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду.

У судовому засіданні позивачкою та її представницею заявлені вимоги підтримано з підстав, наведених у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, мотивуючи тим, що така справа має розглядатися за правилами адміністративного судочинства тому, що визначений позивачкою відповідач Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень. Представник подала відзив на позовну заяву та просила закрити провадження у даній справі на цій підставі.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення сторін в справі у попередніх судових засіданнях, а також показання свідків, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду із позовною заявою у якій просить суд встановити факт її перебування на утриманні ОСОБА_5 з 2005 року по 17.02.2016, з метою оформлення пенсії по втраті годувальника.

На підтвердження своїх вимог заявницею в якості доказів надано письмову відповідь Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного Фонду України № 22954-20635/П-03/8-2800/20 від 26.08.2020, згідно з якою їй роз`яснено, що для призначення пенсії в разі втрати годувальника подається, зокрема довідка уповноважених органів з місця проживання про перебування членів сім`ї на утриманні померлого годувальника. За документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

На виконання ухвали суду, Пенсійним фондом України надана відповідь №2800-030203-7/42433 від 11.10.2022, згідно якої за даними центральної бази одержувачів пенсій, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на обліку в органах Пенсійного фонду України як одержувач пенсії не перебував. За матеріалами архівної пенсійної справи, ОСОБА_5 проживав в м. Нолинськ, Кіровської області, РФ та перебував на обліку в Кіровському військовому комісаріаті (Міноборони РФ) як одержувач пенсії з 21.11.1994 по 29.02.2016.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин (правова позиція, наведена у постанові ВС від 23.01.2023 справі №214/1309/21).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

З аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити зі змісту права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13.03.2019 у справі №202/30/17 (провадження №14-643цс18), від 19.06.2019 у справі №826/5806/17 (провадження №11-290апп19), від 23.11.2021 у справі №175/1571/15 (провадження №14-51цс21).

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Відповідно до покладених завдань і функцій Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Правовий висновок щодо належності Пенсійного фонду України до суб`єктів владних повноважень викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №757/63985/16.

Отже, Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, тому за предметним та суб`єктним складом спір у справі за вимогою до відповідного управління Пенсійного фонду України, метою якого є визнання права на пенсійні виплати, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Подібний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25.04.2018 у справі №360/1438/16 (провадження №11-350апп18), від 28.11.2018 у справі №405/5366/17 (провадження №11-876апп18).

Як встановлено судом, у даній справі заявниця звернулася до суду з метою встановлення факту перебування її на утриманні чоловіка для призначення пенсії в разі втрати годувальника.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.05.2020 у справі №761/21898/16-ц (провадження №14-5цс20) зробила висновок, що у відносинах з обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням Фонд та його робочі органи здійснюють владні управлінські функції та наділені повноваженнями приймати рішення/вчиняти дії, що впливають на можливість реалізації застрахованими особами права на соціальний захист і мають обов`язковий характер для інших суб`єктів владних повноважень.

За своєю суттю вимоги заявниці, які є предметом розгляду у даній справи, є аналогічними із вищезазначеними вимогами, оскільки метою встановлення юридичного факту у даній справі є можливість реалізації заявницею її права на соціальну виплату, у даному випадку - призначення пенсії по втраті годувальника. Вимоги заявниці пов`язані з доведенням наявності у неї підстав для призначення та виплати пенсії та не пов`язана з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, заявлена саме у зв`язку з відмовою органів Пенсійного Фонду призначити певний вид пенсії.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Суд звертає увагу, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання справи про встановлення факту) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у адміністративному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Схожий за змістом висновок зробила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23.05.2022 у справі №539/4118/19 (провадження № 61-10777сво20), де зазначено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, щодо якого виник публічно-правовий спір, не може бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, виходячи зі змісту заявлених вимог та мети встановлення відповідного юридичного факту, суд вважає, що дана справа підлягає розгляду адміністративним судом відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, встановивши, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі із вказаних підстав.

Керуючись ст.ст. 255, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд,

УХ В А Л И В:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Пенсійного фонду України, Департаменту пенсійного забезпечення про встановлення факту спільного проживання та перебування на утриманні, закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю. Г. Головко