КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/2213/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 жовтня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року, ухвалені у складі судді Ключника А.С. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - АТ «СГ «ТАС») на свою користь страхове відшкодування в розмірі 104647 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 15 травня 2021 року о 10:30 на автодорозі н-02, 413 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 під її керуванням та автомобіля Mitsubishi д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди її автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення. В межах справи про адміністративне правопорушення за клопотанням позивача було призначено судову автотехнічну експертизу та відповідно до висновку експерта в дорожній обстановці з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди знаходяться дії водія Mitsubishi д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , які не відповідають вимогам п. 14.6 (ґ) ПДР.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована АТ «СГ «ТАС» згідно полісу АР 9246422 від 18 лютого 2021 року. Згідно звіту про визначення розміру матеріального збитку від 02 грудня 2021 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 , становить 95987,63 грн. В той же час відповідно до рахунку-фактури № 36-12 від 15 грудня 2021 року вартість відновлення автомобіля становить 104647 грн. В подальшому ОСОБА_1 сплачено за проведення ремонтних робіт вказаного транспортного засобу 104647 грн.

19 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «СГ «ТАС» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, однак листом № 06714/9122 від 27 квітня 2022 року відповідач відмовив їй у виплаті страхового відшкодування, оскільки, на його думку, в наданій постанові Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року не зазначено, що в діях водія ОСОБА_2 наявний склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 13 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Національної поліції з заявою про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Листом № 14143/9122 від 19 жовтня 2022 року АТ «СГ «ТАС» повідомило позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 та ст. 32.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що мотивовано неподанням позивачем заяви про страхове відшкодування протягом одного року з моменту дорожньо-транспортної пригоди. Однак за даних обставин ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про страхове відшкодування та доказами обставин дорожньо-транспортної пригоди у встановлений законом річний строк, після отримання постанови суду про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення повторно звернулася до відповідача з відповідною заявою, надавши відповідні докази, що вказує на її добросовісну поведінку, а відтак відсутність обставин, що вказують на неможливість страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання, а поведінка потерпілої особи є добросовісною.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 104647 грн. страхового відшкодування та судовий збір 1095,07 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Відповідач АТ «СГ «ТАС», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та додатковим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на передчасність, незаконність та необґрунтованість висновків суду, невмотивованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року та додаткове рішення від 18 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги наводив положення п. 33.1.4 ст. 33, 35.1 ст. 35, 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 05 червня 2018 року в справі № 910/7449/17, від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15.

Вказував, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач подав відповідачу заяву про страхове відшкодування лише 17 жовтня 2022 року, тоді як дорожньо-транспортна пригода сталася 15 травня 2021 року, тобто з пропуском річного строку, встановленого п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а доводи позивача про те, що вона не мала можливості з незалежних від неї причин подати заяву про виплату страхового відшкодування до 15 травня 2022 року, так як постанова суду відносно ОСОБА_2 набрала законної сили 24 вересня 2022 року, слід відхилити, оскільки закон не обмежує і не позбавляє потерпілу особу права подати таку заяву без наявності постанови суду по справі про адміністративне правопорушення. Отже, позивач мала можливість та право звернутися до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування у визначений законом строк (один рік з моменту ДТП), проте таким правом не скористалася. Законодавцем у положеннях ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні виплати, зокрема у випадку, коли потерпілим не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Заперечував добросовісність дій позивача щодо здійснення нею своїх прав та обов`язків, вважав, що при зверненні до суду ОСОБА_1 не довела, що незвернення до страховика було обумовлене обставинами, які не залежали від неї, та нею було здійснено розумні, необхідні та достатні заходи щодо такого відшкодування, а тому підстав для задоволення позову немає.

Вказував на необґрунтованість доводів суду щодо подання позивачем заяви про страхове відшкодування від 19 квітня 2022 року, так як з досліджених доказів достовірно встановлено, що заява про виплату страхового відшкодування подана позивачем 17 жовтня 2022 року, а повідомлення про настання ДТП - 19 квітня 2022 року. Вказував на помилковість ототожнення судом «повідомлення про ДТП» та «заяви про виплату страхового відшкодування».

Зазначав, що в листі від 27 квітня 2022 року АТ «СГ «ТАС» вказано, що 19 квітня 2022 року заявник звернулася з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. Водночас повідомлення про настання ДТП не може вважатися заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки таке повідомлення не містить майнових вимог, а є інформуванням страховика про настання ДТП, що передбачено п. 33.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Наводив порядок дій страховика та потерпілого для здійснення страхового відшкодування, встановлений ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зауважував, що 19 квітня 2022 року ОСОБА_1 подала до АТ «СГ «ТАС» повідомлення, передбачене п. 33.1.4 Закону; 21 квітня 2022 року представником страхової компанії було оглянуто транспортний засіб, за результатами якого складено акт огляду, згідно якого транспортний засіб відремонтовано. В позовній заяві ОСОБА_1 визнає, що оплатила здійснений ремонт 22 лютого 2022 року, тобто ще до звернення з повідомленням до страховика всупереч вимог п. 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки ОСОБА_1 звернулася до страховика з повідомленням про ДТП після здійснення ремонту, останній був позбавлений можливості встановити розмір заподіяної шкоди, що є самостійною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, в зв`язку з чим відповідач листом № 14144/9122 від 19 жовтня 2022 року обґрунтовано відмовив у виплаті страхового відшкодування згідно з п.п. 37.1.3 ст. 37 Закону.

Вказував, що представник страхової компанії об`єктивно не міг прибути до місцезнаходження пошкодженого майна раніше, оскільки вперше дізнався про настання ДТП з повідомлення ОСОБА_1 лише 19 квітня 2022 року. Наданий позивачем звіт про визначення розміру матеріального збитку від 02 грудня 2021 року не відповідає критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності доказів, оскільки складений на замовлення позивача без повідомлення страховика.

Наголошував, що судом безпідставно, незаконно та необґрунтовано виключено до суми страхового відшкодування 1500 грн. франшизи та 20 % вартості ремонту, оскільки матеріали справи не містять доказів, що позивач відремонтувала автомобіль у особи, яка є платником ПДВ. При цьому позивачем не надано доказів, що підтверджують факт оплати проведеного ремонту, а тому звіт про визначення вартості матеріального збитку від 02 грудня 2021 року не відображає розміру відшкодування, на яке має право претендувати позивач.

Зазначав, що за відсутності підстав для задоволення позову відсутні також і підстави для стягнення з відповідача судових витрат та витрат на правничу допомогу, крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу та клопотання про відшкодування судових витрат, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення - без змін, стягнути з відповідача на користь позивача суму 6000 грн. на правничу (правову) допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Наголошувала, що судом першої інстанції надано належну оцінку аргументам позивача, а висновки суду ґрунтуються на належних та достовірних доказах, а твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 не зверталася до нього з заявою про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП, не відповідають дійсності, що і встановлено судом на підставі наданих обома сторонами доказів.

Вказувала, що саме страхувальник в силу вимог п. 33.14 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язаний був повідомити відповідача про дорожньо-транспортну пригоду, а відповідач згідно п. 34.2 ст. 34 Закону - протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення направити свого представника на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна. Разом із тим, відповідачем не надано доказів виконання ним зобов`язань щодо направлення представника для визначення розміру збитків, не наведено жодного аргументу, що дії позивача завадили їх дотриманню.

Звертала увагу, що ДТП сталася 15 травня 2021 року, а звіт про визначення вартості матеріального збитку на її замовлення складено лише 02 грудня 2021 року. При цьому відновлення автомобіля відбулося 15 грудня 2021 року та 22 лютого 2022 року, вже після складання звіту про визначення розміру матеріального збитку від 02 грудня 2021 року, тобто у відповідача було більше ніж достатньо часу для виконання вимог ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Більше того, відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування від 19 жовтня 2022 року мотивована саме неподанням заяви про страхове відшкодування протягом одного року з моменту ДТП і в ній не йдеться про неможливість встановити розмір заподіяної шкоди.

Спростовувала доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження оплати проведеного ремонту автомобіля, оскільки до позову додано рахунок-фактуру від 15 грудня 2021 року та квитанції до прибуткових касових ордерів, при цьому надавач послуг з ремонту автомобіля не є платником податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, 19 травня 2021 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов протокол серії ДПР 18 № 175031 від 15 травня 2021 року відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, відповідно до якого ОСОБА_1 , 15 травня 2021 року о 11:00 на автодорозі Н-02, 412 км., керуючи транспортним засобом, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, під час зміни напрямку руху не переконалась, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам руху, перед початком обгону не переконалась, що транспортний засіб, який рухався за нею, не розпочав обгін, та здійснила зіткнення з автомобілем Mitsubishi д.н.з. НОМЕР_2 , після чого останній, втративши керування, зіткнувся з причепом Mega д.н.з. НОМЕР_3 вантажівки DAF, з яким також зіткнувся автомобіль Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року в справі № 357/5115/21 провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , розпочате за ст. 124 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення, оскільки судом встановлено, що не знайшло свого підтвердження порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху, які б перебували у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 15 травня 2021 року о 11:00 на 412 км. автодороги Н-02 (а. с. 13 - 14).

Постановою Рокитнянського районного суду Київської області від 14 вересня 2022 року в справі № 375/605/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та встановлено, що 15 травня 2021 року о 10:00 на автодорозі Н-02, 413 водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Mitsubishi Outlander д.н.з. НОМЕР_2 , не впевнившись в безпечності руху, здійснив обгін автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_4 та допустив зіткнення з вантажним автомобілем DAF д.н.з. НОМЕР_5 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження, тим самим останній порушив вимоги п. 13.3 ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП (а. с. 15 - 16).

Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, складеного 04 грудня 2021 року на замовлення ОСОБА_1 суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди станом на 02 грудня 2021 року склала 95987,63 грн. (а. с. 17 - 22). Даним звітом також визначено вартість відновлювального ремонту 226095,39 грн., вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу 95987,63 грн., ринкова вартість КТЗ 235872 грн., коефіцієнт фізичного зносу 0,70, втрата товарної вартості 0.

На а. с. 23 знаходиться копія протоколу огляду транспортного засобу, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 в присутності власника автомобіля ОСОБА_1

15 грудня 2021 року ФОП ОСОБА_5 видано рахунок-фактуру № 36-12 на ім`я ОСОБА_1 за придбання автодеталей та проведення ремонтних робіт щодо автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 загальною вартістю 104647 грн., ПДВ 0,00 грн. (а. с. 35).

15 грудня 2021 року та 22 лютого 2022 року ОСОБА_1 сплачено 66000 грн. та 38000 грн. відповідно на користь ФОП ОСОБА_5 (а. с. 36).

21 квітня 2022 року представником АТ «СГ «ТАС» за заявою ОСОБА_1 від 19 квітня 2022 року оглянуто транспортний засіб Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті огляду виявлено сліди ремонту та фарбування капоту, сліди ремонту лівого та правого крила, сліди рихтування правого переднього лонжерона, сліди заміни бампера, ремонту радіатора та обох фар. Зроблено висновок, що автомобіль було відремонтовано після дорожньо-транспортної пригоди без огляду страхової компанії «ТАС». Акт огляду підписано представником АТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_1 (а. с. 52 - 53).

Листом від 27 квітня 2022 року № 06714/9122 АТ «СГ «ТАС» повідомило ОСОБА_1 , що розглянуло надано нею документи стосовно ДТП, що мала місце 15 травня 2021 року за участі її автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля Mitsubishi Outlander д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , та повідомило, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована АТ «СГ «ТАС» згідно полісу обов`язкового страхування АР 9246422 від 18 лютого 2021 року; 19 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «СГ «ТАС» з повідомленням про ДТП та надала автомобіль Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 на огляд, під час якого встановлено, що даний транспортний засіб відремонтовано після події 15 травня 2021 року. Повідомлено, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, обов`язків, визначених цим законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Крім того, в наданій постанові Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року не зазначено, що в діях водія ОСОБА_2 присутній склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Повідомлено, що відповідно до ст. 32.1 Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. На підставі вищевикладеного, згідно п. 3 ч. 1 ст. 37, керуючись ст. 32.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказував, що АТ «СГ «ТАС» в даному випадку не має підстав для виконання своїх зобов`язань щодо потерпілої особи і відмовляє в страховій виплаті в повному обсязі (а. с. 33).

Листом від 19 жовтня 2022 року № 14143/9122 АТ «СГ «ТАС» повідомило ОСОБА_1 , що повторно розглянуло надані документи стосовно ДТП, що мала місце 15 травня 2021 року за участі її автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля Mitsubishi Outlander д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , та повідомило, що в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 був перевищений термін подачі заяви про страхове відшкодування, керуючись ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», АТ «СГ «ТАС» не має правових підстав для виплати страхового відшкодування та відмовляє у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі (а. с. 34).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції виходив із того, що постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2022 року встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_2 ПДР 15 травня 2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено транспортний засіб, належний ОСОБА_1 , і оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як особи, винної в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в АТ «СГ «ТАС», вперше із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернулася 19 квітня 2022 року в межах річного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, однак відповідачем листом від 19 жовтня 2022 року після повторного звернення позивача було відмовлено їй у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню належне до виплати потерпілій особі страхове відшкодування.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене вина водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем Mitsubishi Outlander д.н.з. НОМЕР_2 , у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, є доведеною згідно постанови Рокитнянського районного суду Київської області від 14 вересня 2022 року в справі № 375/605/22 і ніким не заперечена.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, а різницю між реальними збитками і сумами в межах ліміту відповідальності на підставі ст. 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Пунктом 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відповідно до цього Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Відповідно до ст. 33.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

Згідно п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Положеннями п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Встановлюючи обставини звернення позивача до відповідача за виплатою страхового відшкодування, судом першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно досліджено докази, наявні в матеріалах справи, надані сторонами, та обґрунтовано встановлено, що вперше з заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 звернулася до АТ «СГ «ТАС» 19 квітня 2022 року, що підтверджується змістом листа відповідача від 19 жовтня 2022 року, в якому безпосередньо зазначено, що звернення ОСОБА_1 17 жовтня 2022 року з заявою про страхове відшкодування з приводу дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 15 травня 2021 року є повторним (справа № 07488/40/2022/53 від 19 квітня 2022 року) (а. с. 34).

Доводи апеляційної скарги, що заява позивача від 19 квітня 2022 року є не заявою про страхове відшкодування, а повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, та відхиляються апеляційним судом.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги, що повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди від 19 квітня 2022 року не може вважатися заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки таке повідомлення не містить майнових вимог, а є інформуванням страховика про настання ДТП, а також, що положення п. 35.2 ст. 35 Закону № 1961-IV не передбачає додання рішення суду у справі про адміністративне правопорушення до заяви про страхове відшкодування, з огляду на фактичні дії відповідача за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 19 квітня 2022 року, а саме відмову останнього у виплаті позивачу страхового відшкодування.

Крім того, апеляційний суд враховує, що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування листом від 27 квітня 2022 року відповідачем вказано те, що в постанові Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року не зазначено, що в діях водія ОСОБА_2 присутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та про відсутність підстав для виконання своїх зобов`язань щодо потерпілої особи, і відмовлено у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі, посилаючись на зміст пункту 32.1 статті 32 Закону № 1961-IV.

Відтак, виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги, що норми закону не обмежують і не позбавляють потерпілу особу права подати заяву про виплату страхового відшкодування без наявності постанови суду по справі про адміністративне правопорушення, і у ОСОБА_1 не було підстав очікувати, допоки набере законної сили постанова Рокитнянського районного суду Київської області від 14 вересня 2022 року відносно ОСОБА_2 , є безпідставними, суперечать попереднім діям та рішенням АТ СГ «ТАС» щодо виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування та відхиляються апеляційним судом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що позивач, як власник пошкодженого автомобіля, мала можливість та право звернутися до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування у визначений законом строк (один рік з моменту ДТП), проте таким правом не скористалася.

Апеляційний суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), згідно яких, з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Доказами, наявними в матеріалах справи, беззаперечно підтверджується, що ОСОБА_1 звернулася до АТ СГ «ТАС» 19 квітня 2022 року за виплатою страхового відшкодування саме в межах річного строку, передбаченого п. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», однак, оскільки відмова АТ СГ «ТАС» у виплаті страхового відшкодування 27 квітня 2022 року була зумовлена відсутністю в постанові суду в справі про адміністративне правопорушення встановлення вини ОСОБА_2 , ОСОБА_1 була змушена звернутися за виплатою страхового відшкодування повторно, після набрання законної сили постановою суду від 19 вересня 2022 року, в якій такі обставини були встановлені, тобто поведінка позивача є добросовісною.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року в справі № 910/7449/17 є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що Великою Палатою Верховного Суду в наведеній постанові викладено правовий висновок, згідно якого закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про його виплату не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

У іншій постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15, на яку посилався відповідач, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та відмовив у позові про стягнення страхового відшкодування з тих підстав, що потерпілий не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки жодним законодавчим актом не передбачено обов`язку потерпілого звернутися попередньо до страховика, а незвернення до страховика не позбавляє права позивача звернутися до суду для стягнення страхового відшкодування.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що відповідачем ОСОБА_1 не було дотримано обов`язку, передбаченого п. 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком, і здійснено ремонт пошкодженого транспортного засобу ще 22 лютого 2022 року до звернення з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до страховика, що, на думку відповідача, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування згідно з п. 37.1.3 ст. 37 Закону № 1961-IV, що і було ним зроблено в листі від 19 жовтня 2022 року, апеляційний суд, спростовуючи доводи відповідача в цій частині, зауважує, що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування в листі від 19 жовтня 2022 року зазначено лише п. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV, і враховує таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зроблено висновок, що: «у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру».

Отже, оскільки підставою для відмови у відшкодуванні шкоди визнаються не будь-які порушення регламентованої Законом № 1961-ІV процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру, саме по собі незбереження ОСОБА_1 пошкодженого транспортного засобу не позбавляло страхову компанію можливості встановити факт ДТП, причини та обставини її настання і розмір заподіяної шкоди за наданими позивачем документами, в тому числі самостійно визначити розмір збитків, взявши за основу відомості, які містилися у звіті № 102-21 від 04 грудня 2021 року, або здійснити запит до правоохоронних органів щодо отримання необхідної інформації, зокрема протоколу огляду місця події та транспортних засобів, у яких фіксуються всі механічні пошкодження, спричиненні зіткненням автомобілів.

Аналогічні правові висновки щодо можливості страховика самостійно визначити розмір збитків у випадку незбереження потерпілою особою пошкодженого транспортного засобу викладені в постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року в справі № 577/5482/19 (провадження № 61-13591св20) та враховуються апеляційним судом.

Оскільки у статті 37 Закону № 1961-IV втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками, і відповідач не вчинив дій щодо розслідування заяви потерпілої, у тому числі здійснення запитів для отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування, за таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач звернулась до відповідача із заявою про страхове відшкодування; відсутні обставини, що вказують на неможливість страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; позивач надала докази на підтвердження розміру завданої їй шкоди, тобто поведінка потерпілої особи є добросовісною, у зв`язку з чим дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1 .

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з розміром страхового відшкодування, визначеного судом першої інстанції на підставі рахунку-фактури ФОП ОСОБА_6 від 15 грудня 2021 року та квитанцій до прибуткового касового ордера від 15 грудня 2021 року та 22 лютого 2022 року, враховуючи наступне.

Згідно з частиною третьою статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

В постанові від 22 квітня 2021 року в справі № 759/7787/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».

Відтак, з аналізу наведених вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 988 ЦК України та роз`яснень Верховного Суду, можна дійти висновку, що визначення розміру страхового відшкодування підлягає з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні.

Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку від 04 грудня 2021 року, складеного ФОП ОСОБА_4 , коефіцієнт фізичного зносу автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_6 , 2008 року випуску, становить 0,70.

Стягуючи з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в розмірі фактично понесених ОСОБА_1 витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу 104647 грн., суд першої інстанції залишив поза увагою, що в рахунку-фактурі № 36-12 від 15 грудня 2021 року ФОП ОСОБА_5 не зазначається, що придбані ОСОБА_1 складові, які підлягали заміні (автозапчастини), є не новими, а придбані в стані зношеності, який би відповідав коефіцієнту фізичного зносу її транспортного засобу.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що з урахуванням вимог ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, страхове відшкодування підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі матеріального збитку 95987,63 грн., згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку від 02 грудня 2021 року, складеного ФОП ОСОБА_4 , в якому даний збиток визначено з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу позивача.

Апеляційний суд враховує, що вказаний звіт складено у відповідності до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту № 1 оцінки майна «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року, Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 зі змінами та доповненнями, і апеляційна скарга не містить аргументів щодо невідповідності звіту № 102-21 від 04 грудня 2021 року вимогам вказаних нормативних актів.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що звіт № 102-21 від 02 грудня 2021 року складений на замовлення позивача без повідомлення страховика, не є саме по собі підставою для визнання даного доказу неналежним, недопустимим, недостовірним та недостатнім, як вважає АТ «СГ «ТАС», оскільки обов`язкова присутність заінтересованих осіб для технічного огляду транспортного засобу положеннями Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів не вимагається.

В зв`язку з тим, що розмір страхового відшкодування визначається апеляційним судом згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку від 04 грудня 2021 року, а не фактично понесених витрат згідно квитанцій до прибуткового касового ордера, апеляційним судом не оцінюються доводи відповідача в апеляційній скарзі, що матеріали справи не містять доказів, що позивач відремонтувала автомобіль у особи, яка є платником ПДВ, не підтверджуються і не спростовуються як такі, що не входять до предмету доказування.

Разом із тим, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що звіт про визначення вартості матеріального збитку від 02 грудня 2021 року не відповідає критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності доказів, оскільки не відображає того розміру відшкодування, на яке має право претендувати позивач, а саме розміру матеріального збитку без врахування суми ПДВ.

В звіті про визначення вартості матеріального збитку № 102-21 не зазначено, що до розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_6 , суб`єктом оціночної діяльності було включено суму ПДВ.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постановах від 15 жовтня 2020 року в справі № 755/7666/19, від 22 грудня 2020 року в справі № 565/1210/19 про те, що вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати, є нерелевантними і не враховуються апеляційним судом, оскільки в даних справах судами встановлені інші відмінні правовідносини, зокрема, при виплаті страхового відшкодування страховими компаніями було вирахувано суму податку на додану вартість.

Апеляційний суд приймає доводи апеляційної скарги, що страхове відшкодування підлягає зменшенню на суму франшизи, яка має бути компенсована особою, відповідальною за завдані збитки, оскільки це передбачено ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Водночас, заявляючи про необхідність такого зменшення, відповідачем не надано суду будь-яких доказів розміру франшизи, встановленої договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного АТ «СГ «ТАС» з ОСОБА_2 згідно полісу АР 9246422 від 18 лютого 2021 року, а лише зазначено в апеляційній скарзі, що франшиза становить 1500 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, маючи безумовне право на зменшення страхового відшкодування на суму франшизи, відповідач не надав доказів, якими би підтверджувався розмір франшизи, що є його процесуальним обов`язком, що унеможливлює зменшення страхового відшкодування на цю невстановлену суму апеляційним судом.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування в розмірі матеріального збитку 95987,63 грн., відтак, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині відповідного зменшення стягнутої суми.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення від 18 травня 2023 року в сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що у зв`язку з підготовкою та поданням до суду позову нею понесено витрати на професійну правничу допомогу 8000 грн. Визначити розмір витрат на правничу допомогу, які будуть понесені у процесі розгляду справи, на даний час вона не має можливості, оскільки це буде залежати від тривалості розгляду спору, позиції відповідача тощо, і докази витрат на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

До позовної заяви надано ордер адвоката Марініченка В.К. на підтвердження представництва ОСОБА_1 в Святошинському районному суді м. Києва на підставі договору № 01/02/2023 від 01 лютого 2023 року (а. с. 34).

Після ухвалення рішення суду першої інстанції 10 травня 2023 року представником позивача 15 травня 2023 року, тобто в межах строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України, подано клопотання про відшкодування судових витрат, до якого додано копію договору № 01/02/2023 про надання правничої (правової) допомоги від 01 лютого 2023 року, за умовами п. 3.1, 3.2 якого сторони домовились, що гонорар за виконання відповідного доручення клієнта за даним договором визначається на підставі окремої домовленості між сторонами (шляхом підписання додаткових угод, обміну листами, повідомленнями, виставленням рахунку тощо), і сплачується клієнтом авансовим платежем протягом трьох днів з моменту досягнення сторонами домовленості щодо його розміру (шляхом підписання додаткових угод, обміну листами, повідомленнями, виставленням рахунку тощо) на рахунок виконавця, або шляхом передання готівкових коштів уповноваженій особі виконавця (а. с. 74 - 75); копію додаткової угоди від 01 лютого 2023 року, згідно якої сторони домовились, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги у супроводженні спору між ОСОБА_1 до АТ «СГ «ТАС» про стягнення страхового відшкодування становить вартість виконання наступної роботи (надання послуг): складання та подання відзиву на позовної заяви - 8000 грн. (а. с. 76), копію акту про виконання умов договору про надання правничої (правової) допомоги № 01/02/2023, складеного 10 лютого 2023 року, яким сторони підтвердили, що клієнт передав, а адвокат прийняв гонорар за надану правничу допомогу відповідно до договору № 01/02/2023 від 01 лютого 2023 року в розмірі 8000 грн., і загальна вартість виконаних робіт/наданих послуг за договором складає 8000 грн. (а. с. 77).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Судом першої інстанції враховано вказану судову практику ЄСПЛ, прийнято до уваги положення ч. 3 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Крім того, суд першої інстанції врахував характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, складності виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, та дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для задоволення заяви.

Доводи апеляційної скарги, що сума витрат на правничу допомогу визначена всупереч приписів ч. 2, 4 ст. 137 та ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України, вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, зводяться до незгоди з додатковим рішенням суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що відповідач не був позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, однак на власний розсуд не скористався такою можливістю.

Разом із тим, оскільки за наслідками апеляційного перегляду розмір страхового відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, підлягає зменшенню, додаткове рішення суду першої інстанції від 18 травня 2023 року, яким вирішено питання про стягнення судових витрат, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України також підлягає зміні в частині пропорційного зменшення витрат на правничу допомогу до 7360 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування, однак припустився помилки, визначаючи розмір цього відшкодування, виходячи з фактично понесених позивачем витрат на відновлювальний ремонт без урахування коефіцієнту фізичного зносу, відтак у зазначеній частині рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його зміни у відповідній частині, а також у частині розподілу судових витрат, зменшивши суму стягнутого страхового відшкодування до 95987,63 грн., судового збору до 987,71 грн., а також для зміни додаткового рішення, зменшивши розмір стягнутих витрат на правничу допомогу до 7360 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законними, обґрунтованими і не підлягають скасуванню або зміні з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 1642,41 грн., що є більше встановленої ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки в розмірі 1610,40 грн. (150 % від ставки, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви). Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 8 % пропорційно зменшенню стягнутої суми, понесені судові витрати в розмірі 128,83 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Крім того, позивачем в особі представника Марініченка В.К. подано клопотання про відшкодування судових витрат, понесених позивачем в зв`язку з підготовкою і поданням відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 6000 грн. До клопотання позивачем подано копію договору № 17/07/2023 про надання правничої (правової допомоги) та додаткової угоди, засвідченої копії акту від 19 липня 2023 року.

Так, згідно п. 3.1, 3.2 договору № 17/07/2023 про надання правничої (правової допомоги) сторони домовились, що гонорар за виконання відповідного доручення клієнта за даним договором визначається на підставі окремої домовленості між сторонами (шляхом підписання додаткових угод, обміну листами, повідомленнями, виставленням рахунку тощо), і сплачується клієнтом авансовим платежем протягом трьох днів з моменту досягнення сторонами домовленості щодо його розміру (шляхом підписання додаткових угод, обміну листами, повідомленнями, виставленням рахунку тощо) на рахунок виконавця, або шляхом передання готівкових коштів уповноваженій особі виконавця.

Згідно додаткової угоди до договору від 19 липня 2023 року, сторони домовились, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги у супроводженні спору між ОСОБА_1 до АТ «СГ «ТАС» про стягнення страхового відшкодування становить вартість виконання наступної роботи (надання послуг): складання та подання відзиву на апеляційну скаргу - 6000 грн.

19 липня 2023 року адвокатом та ОСОБА_1 складено акт про виконання умов договору про надання правничої (правової) допомоги № 17/07/2023, яким сторони підтвердили, що клієнт передав, а адвокат прийняв гонорар за надану правничу допомогу відповідно до договору № 17/07/2023 від 17 липня 2023 року в розмірі 6000 грн.

Таким чином, оскільки позивачем понесено витрати на правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу, розмір і факт надання яких підтверджено договором про надання правничої допомоги та додатковою угодою до нього, а також актом від 19 липня 2023 року, вказані витрати в розмірі 5520 грн. пропорційно до незадоволення апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Шляхом остаточного взаєморозрахунку з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 5391,17 грн. (5520 - 128,83 = 5391,17).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутого страхового відшкодування до 95987,63 грн., судового збору до 987,71 грн., витрат на правничу допомогу до 7360 грн.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (м. Київ проспект Перемоги 65 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_7 ) судові витрати в розмірі 5391,17 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.