КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 753/8974/21
провадження № 22-ц/824/7091/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Левенця Б. Б. , Рейнарт І. М.,

при секретарі Кролівець О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Головка Дмитра Вікторовича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року в складі судді Трусової Т. О.,

встановив :

30.04.2021 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю та позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням цієї квартири.

Посилалась на ті підстави, що з 03 червня 2015 року по 23 грудня 2019 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились у вересні 2018 року та з того часу вони проживають окремо, малолітній син проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначала, що за рік до укладення шлюбу з відповідачем, 03 червня 2014 року, між ТОВ «ДБК-Партнер» (продавець) та нею (покупець) було укладено договір купівлі- продажу майнових прав №13-908/к, за умовами якого продавець продав, а покупець придбала майнові права на квартиру АДРЕСА_3 . Згідно п. 3.1 договору вартість майнових прав складала 697 404 грн.

В строк з 03.06.2014 по 07.06.2014 нею повністю сплачено вартість майнових прав за цим договором, що підтверджується квитанціями : №430320005 від 03.06.2014 на суму 149 000 грн; №430430001 від 04.06.2014 на суму 149 000 грн; №430520002 від 05.06.2014 на суму 149 000 грн; №560620001 від 06.06.2014 на суму 149 000 грн; №350720001 від 07.06.2014 на суму 101 404 грн.

На підтвердження факту внесення повної оплати, забудовником ТОВ «ДБК-Партнер» була видана довідка про 100% оплату майнових прав від 10 червня 2014 року.

08.08.2015 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві проведено державну реєстрацію права власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 53,3 кв. м.

Не зважаючи на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуте позивачем під час перебування в шлюбі з відповідачем, однак за кошти, які належали позивачу особисто, вказана квартира відповідно до ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивача.

Зазначала, що з 01.10.2016 вона зареєстрована за цією адресою. За її згодою в спірній квартирі також було зареєстровано місце проживання сина та відповідача.

Після припинення шлюбних відносин в 2018 році відповідач в спірній квартирі не проживає, в її утриманні участі не бере, комунальні платежі не оплачує, його особистих речей в квартирі немає. Відмова відповідача в добровільному порядку зняти з реєстрації місце проживання за адресою квартири позивача створює для неї труднощі в утриманні квартири, вона не має змоги відчужити квартиру без нотаріальної згоди відповідача, який відмовляється безоплатно таку згоду надати, чим обмежує її права.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року позов задоволено.

Визнано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 98,6 кв.м, житловою площею 53,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , видане 27.08.2015, видавник: державний реєстратор Дуднік О. С.), особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Позбавлено ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 12 258 грн.

21.07.2022 представник ОСОБА_2 - адвокат Головко Д. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивач була зареєстрована у спірному майні лише через рік після реєстрації права власності на спірне нерухоме майно. Відповідач був зареєстрований практично відразу після реєстрації права власності на спірну квартиру.

Після реєстрації права власності на квартиру та отримання ключів, відповідач самостійно, за особисті кошти, здійснював ремонт у спірній квартирі, купував меблі та побутову техніку, що може бути підтверджено ОСОБА_2 , свідками, а також довіреністю, яка була надана позивачем відповідачу для прийняття участі від імені позивача в усіх зборах та голосуванні, які проводилися ОСББ «Поетичне», тобто приймати активну участь у житті будинку, в якому знаходиться спірна квартира.

Зазначає, що сторони до укладення шлюбу проживали разом, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу.

ОСОБА_2 надав позивачу кошти у розмірі 234 000 грн для придбання спірної квартири, що підтверджується договором позики та розпискою. Вказані кошти не були повернуті, оскільки був укладений шлюб. Отже, дане спірне нерухоме майно відноситься до спільної сумісної власності.

Звертає увагу, що усі докази, які додаються до апеляційної скарги, не могли бути подані суду першої інстанції, оскільки відповідач не є фахівцем у галузі права, тому був вимушений звернутися за правничою допомогою. На засіданні суду, яке відбулося 16.02.2022, представником ОСОБА_2 - адвокатом Небилицею А. В. було подано клопотання про оголошення перерви у справі для надання часу для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки позиції захисту, проте дане клопотання суд першої інстанції відхилив, чим позбавив відповідача права надати суду докази для підтвердження своїх заперечень.

12.04.2023 ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (правова позиція, викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18).

Реєстрація місця проживання особи у квартирі, які не належать цій особі на праві приватної власності, не може бути підставою для набуття права володіння, користування чи розпорядження цими об`єктами нерухомості, не є підставою для вселення чи визнання за особою будь-яких інших майнових прав, а є лише фактом підтверджуючим місцезнаходження особи і жодним чином не може вплинути на володіння нерухомістю.

Відповідач не звертався до суду з позовом (зустрічним позовом) щодо поділу спільного майна подружжя. Ремонтні роботи, побутова техніка, меблі не є предметом спору в даній справі. Сам факт перебування у шлюбі в період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Доказів на обґрунтування збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільної праці та вкладення коштів суду першої інстанції надано не було.

В довіреності від 21 лютого 2016 року на ім`я ОСОБА_2 зазначено, що власником майна є ОСОБА_3 і довіреністю вона лише уповноважила представляти її інтереси.

Звертає увагу, що згідно договору позики 11.06.2014 позивачка позичила 234 000 грн. На виконання умов договору купівлі-продажу №13-308/к позивачка внесла кошти в загальному розмірі 697 404 грн до укладення договору позики. В розписці від 11.06.2017 відповідач власноруч зазначає, що отримав 234 000 грн за договором позики від 11.06.2014 р., що спростовує доводи відповідача про неповернення позивачем грошових коштів.

Відповідач долучив до апеляційної скарги докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, також відповідач не звертався до суду із заявою про виклик свідків. На момент розгляду справи в суді першої інстанції відповідач мав можливість подати до суду докази, жодних перешкод у нього не було. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, в судовому засіданні його представник заявив про невизнання позову, проте жодних обґрунтованих заперечень проти вимог позивача не навів і доказів не надав. Посилання відповідача на юридичну необізнаність не свідчить про поважність причин пропуску строку на подання доказів та відзиву на позовну заяву.

30.08.2023 ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою, в якій повідомила про зміну прізвища на ОСОБА_1 .. Зазначила, що підставою для зміни прізвища стала реєстрація шлюбу 13 травня 2023 року (а.с.43 т.2).

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Головко Д. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Овчаренко Л. Г. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 03 червня 2014 року між ТОВ "ДБК-Партнер" (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №13-308/к.

За цим договором продавець продає, а покупець придбає майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , на умовах та в порядку що визначені у цьому договорі (п.1.1).

Покупець здійснює оплату вартості майнових прав на загальну суму 697 404 грн (п.3.1).

Позивачем сплачено вартість майнових прав за цим договором згідно квитанцій:

1) №430320005 від 03.06.2014 на суму 149 000 грн;

2) №430430001 від 04.06.2014 на суму 149 000 грн;

3) №430520002 від 05.06.2014 на суму 149 000 грн;

4) №560620001 від 06.06.2014 на суму 149 000 грн;

5) №350720001 від 07.06.2014 на суму 101 404 грн (а.с. 23-27 т.1).

10 червня 2014 року ТОВ «ДБК-Партнер» видано довідку про те, що ОСОБА_5 згідно з договором купівлі-продажу майнових прав №13-308/к від 03.06.2014 оплатила майнові права на квартиру АДРЕСА_4 , в обсязі 697 404 грн, що становить 100% вартості майнових прав (а.с.28 т.1).

10 червня 2014 року ТОВ "ДБК-Партнер" (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) підписали акт прийому-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав №13-308/к від 03 червня 2014 року (а.с.29 т.1).

03 червня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

08 серпня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дуднік О. С. зареєстровано право власності ОСОБА_6 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 27.08.2015 (а.с.31 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого є сторони по справі ( а.с. 17 т.1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано (справа №753/18742/19) ( а. с. 9-11 т.1).

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 станом на 24.11.2021 зареєстровано: ОСОБА_2 - 03.12.2015; ОСОБА_6 - 01.10.2016; ОСОБА_4 - 04.11.2016 (а.с.74 т.1).

30 вересня 2021 року сусіди ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 склали Акт на підтвердження фактичного не проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 з вересня 2018 року. Підписи вказаних осіб засвідчено головою правління ОСББ "Поетичне" (а.с.69 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю позивача, суд першої інстанції виходив із того, що остання була придбана за особисті кошти позивача, сплачені в повному обсязі за набуття майнових прав на спірну квартиру до укладення шлюбу з відповідачем. Сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін, за доведеності набуття її за особисті кошти позивача, не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

З огляду на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі з вересня 2018 року без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для припинення сервітутного права відповідача на користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

З огляду на зміст статті 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Згідно зі статтею 62 СК України, яка регулює втручання у право особистої приватної власності, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції режиму спільного сумісного майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З матеріалів справи відомо, що позивачка оплатила 100% вартості майнових прав на спірну квартиру до 07.06.2014 року, за рік до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Встановивши, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому ОСОБА_2 не надав суду доказів на підтвердження того, що після реєстрації права власності на спіну квартиру та отримання ключів, його внесок у збільшення вартості у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що цю обставину могли б підтвердити свідки, в задоволенні клопотання про допит яких судом першої інстанції було безпідставно відмовлено, є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 червня 2021 року судом першої інстанції було відкрито провадження в даній справі та надано відповідачу строк на подання відзиву на позов та доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

29.09.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перенесення судового засідання у зв`язку з отриманням ним побутової травми та необхідністю візиту до лікаря для обстеження (а.с.48 т.1).

20.01.2022 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перенесення судового засідання у зв`язку з захворюванням з ознаками COVID-19 (а.с.49 т.1).

07.02.2022 ОСОБА_2 видач довіреність адвокату Небелиці А. В. на представлення його інтересів в суді (а.с.87 т.1).

16.02.2022 адвокат Небелиця А. В. заявив клопотання про оголошення по справі перерви для ознайомлення з матеріалами справи.

З огляду на те, що порядок подання доказів суду першої інстанції чітко визначений, за відсутності доведеності неможливості подання доказів суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від волі відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для прийняття нових доказів, що відповідає вимогам ч.3 ст. 367 ЦПК України.

Відповідачем не доведено, що в період внесення коштів за набуття майнових прав на квартиру він проживав з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Та обставина, що ОСОБА_2 18 травня 2023 року звернувся до суду з відповідним позовом, провадження по якому на даний час не відкрито, не може слугувати підставою для зупинення провадження в даній справі на підставі п.6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, у зв`язку з чим в задоволенні відповідного клопотання відповідачу було відмовлено.

Доводи відповідача про те, що він надав позивачу грошові кошти в сумі 234 000 грн на придбання спірної квартири, що підтверджується договором позики від 11.06.2014, укладеним між ОСОБА_2 ( позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник), за яким позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 234000 грн, які зобов`язалась повернути до 11 червня 2017 року, а також розпискою позивача про отримання вказаних коштів в борг, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає.

Надання грошових коштів в борг не свідчить про те, що спірне майно набувається сторонами за договором позики у спільну сумісну власність, з огляду на обов`язок позичальника повернути позичені грошові кошти позикодавцю.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, останній внесок за набуття майнових прав на спірну квартиру було здійснено позивачем 07.06.2014, а отримано грошові кошти за договором позики - 11.06.2014.

На спростування доводів відповідача про те, що грошові кошти за договором позики не було повернуто, відповідачем надано розписку відповідача про отримання ним 234 000 грн за договором позики від 11.06.2014 (а.с.234 т.1).

Апеляційна скарга не містить доводів в частині незгоди з ухваленим судовим рішенням про позбавлення ОСОБА_2 права користування спірним житловим приміщенням, а тому в цій частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Дарницького районн6ого суду м. Києва від 16 лютого 2022 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Головка Дмитра Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.10.2023.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: Б. Б. Левенець

І. М. Рейнарт