Номер провадження: 22-ц/813/1333/23
Номер провадження: 22-ц/813/1344/23
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

первісного позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 - адвоката Лукинюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі її представника - адвоката Скіндера Владислава Броніславовича, на протокольну ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2021 року, а також апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі її представника - адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: Державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицька О.Ю., Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування,про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину,

встановив:

19.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицька О.Ю., та, уточнивши вимоги, просила суд визнати недійсними:

- свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою державною нотаріальною конторою м. Одеси 08.02.2010 року спадкоємцям ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , недійсним, в частині визначення розміру земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме спадкове майно по АДРЕСА_1 , та в частині включення гаражу літ. «К» і житлового будинку літ. «И» в якості самочинно збудованих будівель;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.02.2010 року, видане спадкоємцю ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , в частині визначення розміру земельної ділянки, на якій розташоване спадкове нерухоме майно у вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м., надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, І- мостіння, № 1-4 огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.02.2010 року, видане спадкоємцю ОСОБА_5 - ОСОБА_4 недійсним, в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване спадкове майно у вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, І- мостіння, № 1-4 огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель;

- свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.03.2010 року, видане спадкоємцю ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване спадкове майно у вигляді13/18 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, І- мостіння, № 1-4 огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.03.2010 року, видане спадкоємцю ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване нерухоме спадкове майно у вигляді13/18 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, І- мостіння, № 1-4 огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що наявність у свідоцтвах про право на спадщину відомостей, що не відповідають фактичним обставинам, порушує право власності ОСОБА_1 , яка є власницею домоволодіння по АДРЕСА_2 , що складається з жилого будинку літ. «И,И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., господарських споруд у вигляді гаражу літ. «К», мостіння, огорож, що розташовані на земельній ділянці площею 237 кв.м. відповідно до витягу про державну реєстрацію права власності від 27.04.2009 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2008 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені (т.2, а.с.236-242).

Визнано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.02.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-119, видане спадкоємцю ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 недійсним, в частині визначення розміру земельної ділянки, на якій розташоване спадкове нерухоме майно у вигляді1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м., надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, «І»- мостіння, № 1-4 огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

Визнано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.02.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-121, видане спадкоємцю ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 недійсним, в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване спадкове майно у вигляді1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, «І»- мостіння, № 1-4 огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

Визнано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.03.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-244, видане спадкоємцю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 недійсним, в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване спадкове майно у вигляді13/18 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, «І»- мостіння, № 1-4 огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

Визнано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.03.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-247, видане спадкоємцю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 недійсним, в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване нерухоме спадкове майно у вигляді13/18 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, «І»- мостіння, № 1-4 огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3425,20 грн. і витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , в особі свого представника адвоката Скіндера В.Б., ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 12.05.2021 року про прийняття до розгляду заяви представника ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 03 лютого 2021 року,а також рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2021 року, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Лукинюка В.В., ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2021 року, в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу і постановити в цій частині нове судове рішення - про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирішуючи питання про слухання справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.3, а.с.198-202), у тому числі відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , в порядку, передбчаеному ч. 1 ст. 131 ЦПК України, оскільки за зареєстрованим місцем свого проживання відсутні (т.3, а.с. 207-212).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі доводів первісного позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Лукинюка В.В. та наявних у справі доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.3, а.с. 33-34), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявними доказами, які є в матеріалах справи, за участю з`явившегося позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Лукинюка В.В., у відсутність інших учасників справи.

При цьому, слід зазначити, що завідувач державної нотаріальної контори Савицька О.Ю., а також представник Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування, просили розглянути справу у їх відсутність (т.3, а.с. 101, 104, 114, 151, 171, 193, 206, 213).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідністьзалишення без задоволення.апеляційної скарги ОСОБА_3 , в особі її представника - адвоката Скіндера В.Б., задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в особі її представника - адвоката Лукинюка В.В., виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинок під літ. «А» з господарськими спорудами у вигляді гаражу літ.»Б», сараю-майстерні літ. «Г», сараю літ. «Д», що розташовані на земельній ділянці площею 597 кв.м. по АДРЕСА_3 з 1954 року належав на праві власності подружжю ОСОБА_7 і ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_7 у 1980 році співвласниками будинку стали ОСОБА_6 (4/6 частин), ОСОБА_5 (1/6 частина) і ОСОБА_8 (1/6 частина). У 1978 році ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_1 , який було розірвано у 1997 році. Підчас шлюбу подружжя ОСОБА_8 і ОСОБА_1 на земельній ділянці по АДРЕСА_3 побудували житловий будинок літ. «И,И1», загальною площею 112,2 кв.м., який розпорядженням Київської районної адміністрації від 21.01.2000 року №66 було прийнято в експлуатацію.

У 2005 році колишнє подружжя дійшло домовленості щодо розподілу спільного майна і ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 25.06.2005 року було затверджено мирову угоду, укладену колишнім подружжям за участю ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , за умовами якої за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок літ. «И,И1» по АДРЕСА_1 , і з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 стягнуто 30 000 грн. грошова вартість частки у спільному подружньому майні (т.1, а.с.25).

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 10 квітня 2006 року було визнано мирову угоду, укладену ОСОБА_1 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 по справі за позовом ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 і у користування та володіння ОСОБА_1 виділено ділянку площею 237,6 кв.м., а у користування та володіння ОСОБА_6 і ОСОБА_5 ділянку площею 362,4 кв.м. (т.1, а.с.10).

Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 26 листопада 2008 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про виділ з домоволодіння по АДРЕСА_3 у самостійний об`єкт нерухомості житлового будинку літ. «И,И1» з господарськими спорудами у вигляді гаражу літ. «К», огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 237,6 кв.м. в м. Одесі в самостійний об`єкт нерухомості (т.1, а.с.27).

27.04.2009 року КП «ОМБТІ та РОН» виконало реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 у відповідності до діючого на той період часу законодавства.

ІНФОРМАЦІЯ_3 співвласник житлового будинку літ. «А» з господарськими спорудами по АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_4 інший співвласник цього ж будинку ОСОБА_6 також померла, однак яка 30.09.2005 року уклала заповіт на користь сина ОСОБА_5 (1/4 частину будинку) і на користь онука ОСОБА_4 , 2004 року народження (3/4 частин будинку).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.03.2009 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.09.2009 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/12 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_5 (т.1, а.с.108-110, 111-113).

08.02.2010 року державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицька О.Ю. оформила і видала спадкоємцям ОСОБА_5 - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, а 23.03.2010 року - спадкоємцю ОСОБА_6 - ОСОБА_4 - свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1, а.с.120-123).

При цьому, в свідоцтвах про право на спадщину нотаріус зазначила, що спадкове нерухоме майно частки житлового будинку літ. «А» з господарськими спорудами, розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 та що «на самочинно збудовані будівлі «гараж «К», сарай «В», сарай-майстерня «Г», сарай «З», житловий будинок літ. «И», житловий будинок літ. «Л» це свідоцтво не видавалось і їх вартість в оцінку спадкового майна не включена».

28.08.2019 року Київським райсудом м. Одеси відкрите провадження по справі за позовом ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування розпорядження Київської районної адміністрації №66 від 21.01.2000 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку літ.»И» та «И1» по АДРЕСА_1 ». Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилалась на оскаржувані свідоцтва про право на спадщину, в яких містяться відомості щодо розміру земельної ділянки і щодо статусу житлового будинку літ.»И».

В свою чергу, 19.11.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними.

Вирішуючи даний спір, суд зазначив, що письмові докази, які маються в матеріалах справи, свідчать про те, що житловий будинок літ. «И,И1» і гараж літ.»К», що розташовані на земельній ділянці площею 237 кв.м. по АДРЕСА_2 належали на праві власності позивачу ОСОБА_1 , а тому не входило до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, оскільки наявність в свідоцтвах про право на спадщину за законом і свідоцтвах про право на спадщину за заповітом на ім`я відповідачів містяться відомості, що не відповідають фактичним обставинам в частині розміру земельної ділянки і в частині правового статусу житлового будинку і гаражу, що порушує право власності ОСОБА_1 на житловий будинок і гараж, право користування земельною ділянкою площею 237 кв.м. по АДРЕСА_3 ), в тому числі і право на приватизацію цієї ділянки, то суд дійшов обгрунтованого і законного висновку про необхідність визнання цих свідоцтв про право власності недійсними.

Стосовно вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 , в особі її представника - адвоката Скіндера В.Б., на протокольну ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року, то колегія суддів зазначає, що при прийнятті до розгляду заяви представника ОСОБА_1 адвоката Лукинюка В.В. про уточнення позовних вимог від 03 лютого 2021 року, суд керувався тим, що відповідно до ст. 49 ЦПК України позивач має право на зміну предмету або підстав позову шляхом подання позовної заяви.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй постанові № від 06 жовтня 2021 року, у справі № 509/4771/14-ц, (провадження 22ц/813/2096/23).

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого судового засідання

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначила предметом позову свідоцтво про право на спадщину за законом, а підставою позовних вимог вона вказала про його незаконність та такого, що порушує її права власника житлового приміщення.

В заяві про уточнення позовних вимог від 03 лютого 2021 року (т.3, а.с. 93-94), вона посилалась на ті ж підстави і предмет позову, з однією різницею, що неб були збільшені позовні вимоги, щодо кількості свідоцтв про право на спадщину за законом, які вона просила визнати недійсними.

Що стосується підготовчого судового засідання, то воно було закрите лише в судовому засіданні 12.05.2021 року, про що судом першої інстанції була проголошена ухвала (т.2, а.с.217).

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 не змінювала предмету позову, а збільшила розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, як то передбачено ч.2 ст. 49 ЦПК України.

Що стосується висновку суду про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Так, відповідно до ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, яким відповідно до ст.60 ЦПК України у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом ст.15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги законом.

Так, у відповідності до ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У відповідності до Ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 і адвокатське бюро «Лукинюка» в особі керівника Лукинюка В.В. уклали договір про надання правничої допомоги (т.2, а.с.178-179), за умовами якого Адвокатське бюро прийняло на себе зобов`язання надати правову допомогу по ряду цивільних і адміністративних справ.

18 листопада 2019 року сторони уклали додаткову угоду, якою доповнили договір від 27.08.2019 року про надання правничої допомоги і по цивільній справі за №947/28572/19. Правова допомога полягає у наданні усних та письмових консультацій, ознайомлення з матеріалами справ, представництві інтересів клієнта у судових інстанціях, збиранні необхідних доказів, оформлення процесуальних документів. У договорі передбачено, що бюро з метою виконання зобов`язань за договором має право надавати доручення адвокатам, зокрема адвокату Лукинюку В.В. Клієнт зобов`язався своєчасно проводити оплату, передбачену розділом 3 договору. Сторони дійшли домовленості щодо вартості послуг Адвокатського бюро в сумі 18500 грн. (т.2, а.с.181)

У додатковій угоді зазначено, що п.3.1 Договору сторони змінили і виклали його у такій редакції: «Вартість послуг Адвокатського бюро складає 18500 грн. без врахування суми, вказаної в п.3.1 Договору» Клієнт зобов`язалась сплатити послуги з правничої допомоги до ухвалення судом рішення за її позовом.

Квитанція №153410060 від 23.04.2021 року свідчить про те, що клієнт ОСОБА_1 на виконання умов додаткової угоди від 18.11.2019 року сплатила «Адвокатському бюро Лукинюка» 20 000 грн., у зв`язку з чим вона вимагала стягнути з відповідачів понесені витрати на професійну правничу допомогу у такому співвідношенні: з ОСОБА_3 5 000 грн., з неповнолітнього ОСОБА_4 15 000 грн., тобто співмірно до задоволених її позовних вимог (т.2, а.с.180).

Відповідно до положень п.8 ст.141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Сторона позивача заяву разом з відповідними доказами про стягнення судових витрат надала до суду 12.05.2021 року.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

При цьому, колегія суддів зазначає, що діюче законодавство України не містить будь-яких пільг щодо оплати судових витрат неповнолітніми особами.

З цих підстав, суд дійшов неправильного висновку про необхідність звільнення неповнолітнього ОСОБА_4 від сплати вказаних судових витрат, в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу, які реально понесла позивач ОСОБА_1 .

При цьому слід зазначити, що 04.02.2022 року ОСОБА_4 став повнолітнім (т.2, а.с.27).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 , в особі її представника - адвоката Скіндера В.Б., не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваних ухвали суду та судового рішення, а також доводів своєї апеляційної скарги.

В свою чергу, на думку колегії суддів апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі її представника - адвоката Лукинюка В.В., слід задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2021 року слід змінити, скасувавши його в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. та прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п. 1, 2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , в особі її представника - адвоката Скіндера Владислава Броніславовича, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі її представника - адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, задовольнити.

Протокольну ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2021 року змінити та скасувати його в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень).

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через перебування суддів Драгомерецького М.М. і Дришлюка А.І. у відпустці, повне судове рішення складено 06.10.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк