Провадження № 2/522/5429/23
УХВАЛА

03 жовтня 2023 року м.Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного архіву Одеської області про визнання незаконною відмову на запит,

ВСТАНОВИВ:

До суду 04.07.2023 року надійшов позов ОСОБА_1 до Державного архіву Одеської області про визнання незаконною відмову на запит, а саме відмову Державного архіву Одеської області в задоволенні запиту на витребування архівної інформації від 19.06.2023 року про народження ОСОБА_2 1921 року народження, отриманого ДАОО 19.06.2023 року «…у зв`язку із великою завантаженістю».

В обґрунтування позову зазначено, що 19.06.2023 року позивач на електронну адресу Державного архіву Одеської області направлено запит на витребування архівної інформації про народження ОСОБА_2 1921 року народження. 20.06.2023 року позивачем отримано відповідь від ДАОО, якою у задоволені запиту позивачеві було відмовлено, у якій зазначено що запити стосовно отримання інформації для генеалогічних досліджень наразі Держархівом в роботу не приймаються у зв`язку із великою завантаженістю запитами соціально-правового характеру та про отримання архівних довідок/копій для подальшого пред`явлення в державні органи України і за кордоном та просили конкретизувати в запиті мету отримання документа (консульські установи, державні органи України).

Матеріали справи суддя отримала 05.07.2023 року.

Ухвалою суду від 06.07.2023 року по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та справу призначено до судового розгляду на 24.07.2023 року.

До суду 24.07.2023 року від представника Державного архіву Одеської області-адв. Дмитрієва В.П. надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

В обґрунтування клопотання зазначено, що позивач звернувся до відповідача з запитом про витребування архівної інформації. Відповідно до п. 4.2.3 Правил персональні запити-це запити, до яких належать біографічні, генеалогічні запити, що можуть стосуватися як самого заявника, так і інших осіб. Біографічний запит стосується інформації про перебіг життя та уточнення біографічних фактів фізичної особи. Запит позивача є біографічним, а тому листом (електронним повідомленням) від 20.06.2023 року на запит позивача відповідач просив уточнити мету отримання документу. Даний лист не є рішенням про відмову у задоволенні запиту позивача і не містить відповідного формувань, а лише передбачає уточнення вимог до надання платної послуги, адже від мети отримання архівної довідки залежить форма бланку, на якому подається відповідь, а тому у зв`язку з відсутністю самої відмови відсутній й предмету спору.

Також позивач оскаржує відмову ДАОО у надані відповіді на запит про витребування архівної інформації. Вказані вимоги заявлені до розпорядника публічної інформації та пов`язані з оскарженням його дій, а отже відноситься до публічно-правових відносин та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У судове засідання призначене на 24.07.2023 року з`явилися представник позивача- ОСОБА_3 , просив надати час для надання письмових заперечень, клопотання не отримували. Представник відповідача- адв. Дмитрієв В.П. підтримав своє клопотання. Розгляд справи відкладено на 03.10.2023 року.

До суду 02.10.2023 року від представника позивача надійшло заперечення на клопотання про закриття провадження, в обґрунтування якого зазначено, що ствердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки фактично запитів, поданих позивачем, існує п`ять запитів, але відповідачем подано відповідь лише на даний запит та у той момент, коли відповідачеві стало відомо про подачу позову. Дана відповідь не пройшла процедуру реєстрації вихідної та вхідної кореспонденції. Щодо підсудності справи, то представник позивача вважає, що вимога про визнання протиправною дію ДАОО є саме похідною з вимог виконання договірних відносин за запитом споживача, а тому є вимогою про захист прав споживачів та підлягає розгляду у цивільному судочинстві.

Також представником позивача 02.10.2023 року була подана заява про задоволення позову в повному обсязі за наявними матеріалами справи.

У судове засідання призначене на 03.10.2023 року з`явилися представник позивача- Ілющенко А.Є., представник відповідача Дмітірєв В.П.

Представник відповідача просив задовільнити клопотання про закриття провадження та зазначив, що запит позивача не стосується захисту прав споживачів.

Представник позивача зазначив, що клопотання представника відповідача не має бути розглянуто, оскільки було порушено ст. 183 ЦПК України-не подано відзив, що є порушенням прав позивача.

Представник відповідача зазначив, що відзив є заявою по суті справи та є правом відповідача, а тому подання клопотання про закриття не є порушенням.

Відповідно до ст.268 ЦПК України датою складення ухвали є 06.10.2023 року.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Згідно ст. 18 Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи» архівні установи у порядку, визначеному законодавством, надають документи Національного архівного фонду для користування фізичним та юридичним особам, створюють для цього відповідний довідковий апарат; видають архівні довідки, копії документів та іншим шляхом задовольняють запити фізичних і юридичних осіб; повідомляють про документи, в яких містяться відомості, що можуть бути використані державними органами і органами місцевого самоврядування та іншими заінтересованими сторонами; публікують, експонують та в іншій формі популяризують архівні документи, а також виконують інші функції, спрямовані на ефективне використання відомостей, що містяться в документах Національного архівного фонду.

Як вбачається з позову та його підстав, предметом спору є визнання незаконною відмову на запит Державного архіву Одеської області, а підставами позову зокрема зазначено неналежне виконання своїх обов`язків Державним архівом Одеської області щодо забезпечення належного розгляду запитів.

Державна архівна служба України відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи» є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архівної справи і діловодства та є розпорядником інформації відповідно до пункту першого частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Центральні, галузеві державні архіви, Державний архів в Автономній Республіці Крим та місцеві державні архіви, які є окремими юридичними особами - є юридичними особами, що виконують делеговані повноваження у сфері архівної справи, а отже є розпорядниками щодо всієї інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків, відповідно до пункту третього частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Більше того, оскільки ці суб`єкти фінансуються із державного бюджету, вони є розпорядниками також щодо інформації про використання бюджетних коштів (пункт другий частини першої статті 13 цього Закону). А оскільки створення довідкового апарату архіву є однією з функцій державних архівних установ, яка фактично здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, то відповідні установи є розпорядниками щодо інформації про здійснення.

За змістом пункту 7 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Вищезазначене свідчить про те, що спірні правовідносини між сторонами щодо визнання незаконними дії, за своєю суттю є публічно-правовим спором, відповідно до статті 19 КАС України.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо другої підстави закриття провадження (у зв`язку з відсутністю предмету спору), зазначеної у клопотання представника відповідача, суд позбавлений можливості вирішити це питання, оскільки воно підлягає вирішенню «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Керуючись положеннями ст.ст.1, 3, 4, 10-13, 19, 43, 49, 89, 197-198, 247, п.1 ч.1 ст.255, ст. 256, 258, 260, 263, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Державного архіву Одеської області задовольнити.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного архіву Одеської області про визнання незаконною відмову на запит закрити.

Роз`яснити позивачу, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15 денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Повний текст ухвали суду складено 06.10.2023 року.

Суддя Домусчі Л.В.