печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді- Підпалого В.В.,

за участі секретаря судового засідання -

розглянувши у засіданні у залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання договору недійсним в частині, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - Позивач) звернувся з позовом до суду до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (надалі по тексту - Відповідач), в якому просив визнати недійсним пункти 1.4 та 3.3 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в частині, стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.01.2020 року між ним та відповідачем було укладено договір № 715858463, відповідно до якого фінансова установа надала позичальникові кредит на суму 27 840,00 грн. умовах строковості на 126 днів.

Відповідно до п. 1.4 Договору та ч. 4 Паспорту споживчого кредиту нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у наступному розмірі - 285,48 відсотків річних від суми кредиту за весь час користування, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку на який видавався кредит. Тип процентної ставки - фіксована, при цьому також в ч. 4 Паспорту споживчого кредиту зазначено, що реальна річна процентна ставка становить 285,19 відсотків. Позивач вказує, що Договір та Паспорт споживчого кредиту містять різні показники процентних ставок, при посиланні на тому факті, що ставка є фікосваною, отже йому не зрозуміло, який саме показник якої ставки був застосований відповідачем при нарахуванні відсотків.

Пунктом 3.3 Договору передбачено, що якщо Позичальник не сплатив платіж в день настання дати його належної сплати, визначеної Графіком платежів, з наступного календарного дня він повинен виплатити Кредитодавцю штраф у розмірі 28 % від суми проостроченого платежу (частини суми Кредиту, визначеного Графіком платежів, та нарахованих процентів), за кожен факт такого прострочення .

Орієнтованою загальною вартістю кредиту для споживача за весь строк користування кредитом є сума коштів у розмірі 45 110,96 грн.

Відповідно до п. 2 Графіку платежів, вбачається, що загальна вартість кредиту складає 162,03 % від суми Кредиту (у процентому вираженні) або 45 110,96 грн. (у грошовому вираженні), що включає в себе: проценти за користування кредитом, які складають 62,03 % від суми Кредиту (у процентному вираженні) або 17 270,96 грн. (у грошовому вираженні); суму (тіло) кредиту в розмірі 27 840,00 грн. (у грошовому вираженні).

Отже, на думку позивача, вбачається, що положення умов Договору, Паспорту споживчого кредиту та графіку платежів містять несправедливі умови по відношенню до позивача, зокрема обовязок оплати процентів, пені та штрафних санкцій, у розмірі встановленому відповідача, суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.05.2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з повідомлення сторін (а.с. 26-27).

08.04.2021 року представник відповідача ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» Прокопенко В.І. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував в повному обсязі проти задоволення позовних вимог, у зв`язку із безпідставністю та необгрунтованістю. Зокрема, він зазначив, що позивач хибно аналізує п. 3.3 Договору, вказуючи що за змістом умов Договору виходить, що штраф сплачується від суми простроченого платежу (частини суми кредиту), а не від всієї суми заборгованості, як зазначено у позові. Окрім цього, штраф не накладається за кожен день прострочення, інакше за правовою природою це була б пеня. Договір правомірно містить в собі умову про неустойку в якості виду забезпечення зобовязання та способу заохочення належного виконання умов Договору. Окрім цього, п. 3.4 Договору закріплено обмеження розміру неустойки, отже позиція позивача щодо визнання п. 3.3 Договору недійсним - не підлягає задоволенню. Разом з тим, представник відповідача зазначив, що позивач по теперішній час користується наданими у кредит коштами. Кредит надавався позивачеві на конкретний строк, про що останній усвідомлював. Прогнозувати можливе порушення позивачем умов договору та обраховувати обсяг кредитного зобовязання, виходячи з більш тривалого періоду користування кредитними коштами, ніж визначено договором, у відповідача не було підстав, а тому твердження позивача про те, що умови договору спрямовані на введення позивача в оману і свідчать про нечесну підприємницьку практику відповідача, є необгрунтованими. На Сайті Фінансової установи є всі відповідні дозвільні документи та ліцензії від регулятора, що підтверджують факт здійснення діяльності з дотриманням вимог чинного законодавства. Враховуючи вищевикладені факти, повну цивільну дієздатність позивача, відповідність Кредитного Договору законодавчим актам та відсутність жодних підтверджень доводам позивача, позиція останнього щодо визнання деяких пунктів Договору недійсним та його розірвання є неаргументованою та невмотивованою. (а.с.55-60).

22.09.2022 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича про уточнення розміру судових витрат, в якій він просив суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн. (а.с. 165а-165в).

В засідання учасники провадження не з`явились, направили на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, подані учасниками провадження відзив та додаткові пояснення, прийшов до наступного висновку.

Так, відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається, на офіційному сайті ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в мережі Інтернет розміщено «Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», які є публічною пропозицією (офертою) на укладення кредитного договору на умовах і в порядку, що визначені ними.

03.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» із заявкою на отримання кредиту, що, відповідно до умов Правил надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», є акцептом на укладення кредитного договору. 04.01.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ним було укладено договір № 715858463, відповідно до якого фінансова установа зобов`язалася надати позичальникові кредит на суму 27 840 гривень 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, зазначені у п. 1.4 цього договору. Строк дії договору 126 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором ( а.с.7).

Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 285,48 відсотків річних від суми кредиту за весь час користування, починаючи з першого дня надання суми кредитупозичальнику та до закінчення строку на який видавався кредит.

Відповідно до Графіку розрахунків, який є додатком №1 до кредитного договору, проценти за користування кредитом становлять 162,03 % від суми кредиту або 45 110,96 гривень (а.с.11).

Відповідно до копії виписки з особистого кабінету ОСОБА_1 по платіжним операціям, 04.01.2020 року відповідачем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перераховано грошові кошти в розмірі 27 840,00 гривень (а.с.12).

Позивач зазначає, що положення умов Договору, паспорту споживчого кредиту, Графік платежів містять несправедливі умови по відношенню позивача, зокрема обовязок сплати процентів, пені та штрафних санкцій у розмірі встановленому відповідачем суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо позовної вимоги позивача про визнання недійсною п. 3.3 Договору, суд зазначає наступне.

Так, згідно п. 3.3 Договору, якщо позичальник не сплатив платіж в день настання дати його належної сплати, визначеної Графіком платежів, з наступного календарного дня він повинен виплатити кредитодавцю штраф у розмірі 28% від суми простроченого платежу (частини суми кредиту, визначеної графіком платежів, та нарахованих процентів) за кожен факт такого прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Як зазначає позивач у позовній заяві, в якості підстави для визнання п. 3.3 Договору недійсним, позивач зазначає наступне : «тобто за кожен день прострочення погашення заборгованості накладається штраф у розмірі 28 % від всієї суми заборгованості».

Проте, позивач невірно аналізує зміст пункту Договору, оскільки за змістом вищезазначених умов Договору виходить, що штраф сплачується від суми простроченого платежу, а не від всієї суми заборгованості, як зазначено у позові.

Крім того, в позовній заяві зазначено, що п.3.3 Договору порушує приписи Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умовами є зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.

В той чаc, Договір не містить умов про сплату суми компенсації понад пятдесят відсотків вартості продукції, отже довои позивача не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним п. 1.4 Договору.

Так, відповідно до п. 1.4 Договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у наступному розмірі - 285,48 відсотків річних від суми кредиту за твесь час користування, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку, на який видавався кредит.

Позивач зазначає, що сплата відсотків за кредитом є протиправною.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, згідно з роз`ясненнями, що викладені в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України та іншим нормативно-правовим актам. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Також, відповідно до роз`яснень, які містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Положення ч.2 ст.215 ЦК України щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України ). По своїй суті правочин це вольовий акт і цим відрізняється від подій, що відбуваються незалежно від волі людини.

Як встановлено в ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ст.204 ЦК України (презумпція правомірності правочину), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію).

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановила, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору № 715858463 від 04.01.2020 року вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його заявка до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 715858463 від 04.01.2020 року вимогам законодавства та про несправедливість його умов, ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються самим змістом договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не вперше звернувся до відповідача ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою отримання кредитних коштів. Так, 27.03.2019 року між сторонами було укладено кредитний договір № 961978797, відповідно до якого фінансова установа зобов`язалася надати позичальникові кредит на суму 5 000 гр. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, зазначені у п. 1.4 цього договору. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (а.с.78).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання п. 3.3 та п. 1.4 Договору недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, згідно п. 4.1. договору № 715858463 від 04.01.2020 року, його невід`ємною частиною є «Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Уклавши цей договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на Сайті Товариства: www.moneyveo.ua.

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті.

Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Інших переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору № 715858463 від 04.01.2020 року існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсними п. 3.3. та 1.4 спірного кредитного договору.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн., суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Проте, позивачем не доведені понесені ним витрати на правничу допомогу.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання договору недійсним в частині.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 527, 530, 610, 611, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78,81, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання договору недійсним в частині, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складенння повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою, яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Підпалий

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», , адреса: м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15-Б.