ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7259/23 Справа № 202/4220/23 Суддя у 1-й інстанції - Фалін І.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення року Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2023 року, ухваленого суддею Фаліним І.Ю. в режимі відеоконференції, повний текст судового рішення складено 12 червня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області на підставі ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.03.2023 про передачу цивільної справи за підсудністю надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 30 липня 2012 року по 08 червня 2022 року позивач знаходився у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж», та 08 червня 2022 року був звільнений за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України.

В порушення ст.116 КЗпП України 08 червня 2022 року в день звільнення позивача, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів.

Позивач засобами мобільного зв`язку неодноразово звертався до відповідача щодо термінів виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, але щоразу отримував відповідь про очікування.

01 грудня 2022 року позивач цінним листом з описом вкладення на адресу відповідача надіслав заяву про виплату грошової компенсації, а також про надання належним чином оформлене письмове повідомлення про нараховані та невиплачені суми при звільненні, та додатково позивач скановану копію заяви направив на електронну адресу відповідача.

02 грудня 2022 року та 07 грудня 2022 року відповідачем було здійснено перерахунок грошових коштів на рахунок позивача в розмірі 40 745,56 грн.

14 січня 2023 року на відділення поштового зв`язку повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Таким чином в порушення вимог ст ст.116 та 83 КЗпП України повний розрахунок за всі невикористані дні щорічної відпустки з позивачем, було проведено відповідачем не в день його звільнення, а лише 07 грудня 2022 року і лише після письмового звернення до відповідача.

Позивач, розраховуючи середній заробіток за весь час затримки виходив з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, а тому для розрахунку взяв заробітну плату за січень та лютий 2022 року, оскільки з 01.03.2022 по 31.03.2022 знаходився у відпустці, а з 01.04.2022 бухгалтер Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж» повідомила позивача по телефону, що трудова діяльність підприємства зупинена, через що позивач був змушений звільнитися.

З розрахунку позивача щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слідує, що датою звільнення є 08 червня 2022 року, днем фактичного розрахунку є 07 грудня 2022 року.

Заробітна плата позивача за січень 2022 року становить 23 791,08 грн., кількість робочих днів у січні 2022 року 19; заробітна плата позивача за лютий 2022 року становить 28 571,43 грн., кількість робочих днів у лютому 2022 року 22.

Таким чином середньоденна заробітна плата становить 1 277,13 грн. (23791,08+28571,43) : (19+22).

Позивач зазначає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступний: з 09.06.2022 по 30.06.2022 складає 20 434,08 грн (1277,13 грн. середньоденний заробіток х 16 кількість робочих днів); за липень 2022 року складає 26 819,73 грн. (1277,13 грн. середньоденний заробіток х 21 кількість робочих днів); за серпень 2022 року складає 29 373,99 грн. (1277,13 грн. середньоденний заробіток х 23 кількість робочих днів); за вересень 2022 року складає 28 096,86 грн. (1277,13 грн. середньоденний заробіток х 22 кількість робочих днів); за жовтень 2022 року складає 26 819,73 грн. (1277,13 грн. середньоденний заробіток х 21 кількість робочих днів); за листопад 2022 року складає 28 096,86 грн. (1277,13 грн. середньоденний заробіток х 22 кількість робочих днів); з 01.12.2022 по 06.12.2022 складає 5 108,52 грн. (1277,13 грн. середньоденний заробіток х 4 кількість робочих днів).

Таким чином середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2022 по 06.12.2022 включно складає 164 749,77 грн. (1277,13 грн. середньоденний заробіток х 129 загальна кількість робочих днів за весь період).

Позивач також зазначив, що підприємства, установи та організації всіх форм власності мають компенсувати громадянам втрату частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою.

Компенсацію провадиться відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затвердженого постановою КМУ від 21.02.01 №159. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Враховуючи, що на банківський рахунок позивача відповідачем було зараховано 40 745,56 грн., з яких 02.12.2022 10 000,00 грн., 07.12.2022 30 745,56 грн. з призначенням платежу «заробітна плата», то періодом невиплати заробітної плати буде червень 2022 року листопад 2022 року.

Приріст індексу інфляції за період невиплати заробітної плати становить: 1,031 х 1,007 х 1,011 х 1,019 х 1,025 х 1,007 х 100 = 110,4 %.

Відповідно величина приросту споживчих цін становить 110,4 % - 100% = 10,4 %.

Отже, сума компенсація становить 4 237,54 грн. (40 745,56 грн. х 10,4 : 100).

Просив суд стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні за період з 09.06.2022 по 06.12.2022 включно в розмірі 164 749,77 гривень, суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в розмірі 4 237,54 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 689,87 гривень.

Крім того, позивач звертаючись до суду з даним позовом, згідно ст.ст. 233-234 КЗпП України, просив суд поновити строк для звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2023 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленним судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, ухваленого при неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

При цьому, позивач зазначає, що відповідачем не доведено настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини відповідача у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум, тому відповідач не може бути звільнений від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тому вважає, що суд прийшов до помилкових висновків, внаслідок чого ухвалив неправомірне рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ТОВ «ДОНТЕМ» просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишвши без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що вимога ОСОБА_1 до Підприємства про виплату йому всіх належних сум при звільненні була отримана відповідачем лише 13.02.2023, тоді, як стверджує сам позивач у позовній заяві на його рахунок 02 та 07 грудня 2022 року були переведені грошові кошти. Зазначає, що підприємство відповідача не лише повністю виконало свої зобов`язання перед ОСОБА_1 щодо проведення з ним повного розрахунку при звільненні, а більш того, виконало їх передчасно, тому позов є безпідставним та необґрунтованим.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 30 липня 2012 року по 08 червня 2022 року перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж», що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серія НОМЕР_1 .

Згідно наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж» від 31.03.2022 №31032-М призупинено дію трудового договору з 01 квітня 2022 року до моменту закінчення строку дії режиму воєнного стану в Україні для працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж», визначених у Додатку №1 до цього наказу, зокрема з позивачем ОСОБА_1

08 червня 2022 року ОСОБА_1 був звільнений за згодою сторін, що підтверджується відповідним наказом (розпорядженням) №54-к від 08.06.2022 про припинення трудового договору (контракту).

При звільненні позивача ОСОБА_1 , відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів.

01 грудня 2022 року ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладення на адресу відповідача надіслав заяву про виплату грошової компенсації, а також про надання належним чином оформлене письмове повідомлення про нараховані та невиплачені суми при звільненні, та додатково позивач скановану копію заяви направив на електронну адресу відповідача.

02 грудня 2022 року та 07 грудня 2022 року відповідачем було здійснено перерахунок грошових коштів на рахунок позивача з призначенням платежу «заробітна плата» в загальному розмірі 40 745,56 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку, відкритого на ім`я позивача.

14 січня 2023 року на відділення поштового зв`язку було повернуто конверт з направленою позивачем на адресу відповідача заявою про виплату грошової компенсації, а також про надання належним чином оформлене письмове повідомлення про нараховані та невиплачені суми при звільненні, з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції, на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, виходив з того, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем тривала не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), а саме військової агресії російської федерації проти України та відповідач не порушив встановлений другим реченням ч.1 ст.116 КЗпП України строк розрахунку при звільненні з позивачем, оскільки останній в день звільнення не працював, а матеріалами справи підтверджено, що з наступного дня після пред`явлення звільненим позивачем вимоги про розрахунок (01.12.2022), а саме 02.12.2022 відповідач частково виплатив позивачу суму заробітної плати та 07.12.2022 здійснив виплату останньої частини заробітної плати, перерахувавши кошти на банківський рахунок позивача, та тим самим повністю виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , щодо проведення з ним повного розрахунку при звільненні, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача задоволенню не підлягають.

Відмовляючи позивачеві в частині задоволення позовних вимог про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в розмірі 4237,54 гривень, суд виходив з того, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем тривала не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), та на момент звернення позивача до суду з відповідним позовом, заробітна плата відповідачем була виплачена ОСОБА_1 , розмір якої останнім не оспорювався, тому відсутні підстави для задоволення позову і в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та не погоджується з доводами ОСОБА_1 , викладеними ів апеляційній скарзі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм слідує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наданими сторонами доказами, що ОСОБА_1 на момент його звільнення 08.06.2022, роботу не виконував, оскільки згідно наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж» від 31.03.2022 №31032-М трудові відносини, з усіма працівниками підприємства та зокрема, з позивачем були призупинені з 01 квітня 2022 року до моменту закінчення строку дії режиму воєнного стану в Україні.

Також судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що 01 грудня 2022 року позивач ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладення, надіслав на адресу відповідача заяву про виплату йому грошової компенсації з наданням належним чином оформленого письмового повідомлення про нараховані та невиплачені йому при звільненні суми, та додатково позивач скановану копію заяви направив на електронну адресу відповідача.

Окрім того, судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 02 грудня 2022 відповідачем було здійснено перерахунок грошових на рахунок позивача з призначенням платежу «заробітна плата» - 10 000 грн. та 07 грудня 2022 року в розмірі 30 745,56 грн., в загальному розмірі 40 745,56 грн. (а.с.19).

У позові зазначено, що 14 січня 2023 року на відділення зв`язку повернувся конверт в якому 01.12.2022 ОСОБА_1 надсилалась заява від 30.11.2022 про виплату грошової компенсації, з відміткою - «за закінченням терміну зберігання» (а.с.4 позову та а.с.25 копія конверта).

Відповідачем до відзиву на позов додано роздруківку з сайту Укрпошта за поштовим відправленням 934 в якому позивач надсилав зазначену вище заяву, з якого видно, що 16.01.2023 невдалося відправнику вручити відправлення та, що 06.02.2023 відправлення перенаправлено до іншого відділення за заявою відправника та, що відправлення вручено особисто адресату 13.02.2023 (а.с.45).

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами сторони відповідача, викладеними у відзиві на позов та у відзиві на апеляційну скаргу, що обов`язок Підприємства здійснити виплату позивачу всіх належних йому сум при звільненні, згідно положень статті 116 КЗПП України наставав 14 лютого 2023 року, однак як уже було встановлено судом, позивач отримав від відповідача невиплачені йому при звільненні суми у грудні 2022 року (02 та 07 грудня 2022 року), при цьому отриманні суми не оспорювались позивачем.

Доказів отримання відповідачем заяви від 30.11.2022, яка надсилалась на електронну адресу роботодавця 01.12.2022, позивачем суду не надано, а відтак висновок суду першої інстанції про те, відповідач повністю виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , щодо проведення з ним повного розрахунку при звільненні, в установлений законом строк, колегія суддів вважає вірним і повністю з ним погоджується, а відстак відсутні підстави для задоволення позову.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №906/540/22 викладено наступні висновки:

- Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили);

- вказаний лист Торгово-промислової палати України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні;

- лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постанові Верховного Суду від 29.06.2023 у справі №922/999/22 викладено наступні висновки:

- лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист Торгово-промислової палати України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні";

- наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку;

- сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-можором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання;

- той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції в жодній заяві по суті спору, а також і у відзиві на апеляційну скаргу, не вказував на неможливість виконання зобов`язань перед позивачем через настання обставин непереборної сили, тобто не посилався на вказані обставини як підставу для відмови у задоволенні позову. У відзиві на позов та у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач наголошував на тому, що ТОВ «ДОНТЕМ» повністю виконало свої обов`язки перед позивачем щодо проведення з ним повного розрахунку при звільненні та звертав увагу на їх передчасному виконанні, у зв`язку з чим вважав відсутніми підстави для задоволення позову через його необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог.

Суд першої інстанції під час судового розгляду справи, дослідивши надані сторонами докази дійшов правильного висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Донбастеплоелектромонтаж» повністю виконало свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , щодо проведення з ним повного розрахунку при звільненні, оскільки вже з наступного дня після пред`явлення звільненим позивачем вимоги про розрахунок, а саме 02.12.2022 частково виплатило позивачу суму заробітної плати та 07.12.2022 здійснило виплату останньої частини заробітної плати перерахувавши кошти на банківський рахунок позивача.

Висновок суду першої інстанції про те, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем тривала не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме військової агресії російської федерації проти України, не можна вважати підставою для скасування законного і належним чином обґрунтованого судового рішення, оскільки підставою для відмови у позові стали встановлені судом обставини, а саме не порушення відповідачем, встановлених другим річенням ч.1 ст.116 УЗпП України строків розрахунку при звільненні з позивачем, тобто повне виконання перед ОСОБА_1 зобов`язання по проведенні повного розрахунку при звільненні у встановлені законом строки.

З огляду на викладене вище та встановлені судом першої інстанції обставини справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

Колегія суддів вважає, що наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки підстави апеляційного оскарження рішення суду не підтвердились, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення року Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: