РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року

м. Харків

справа № 638/9725/21

провадження № 2/638/761/23

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Проданової М.О., Федорова О.В., Гасана М.С., Поддубкіної А.В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін Станіслав Юрійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін Станіслав Юрійович, про визнання договору позики недійсним,

встановив:

25 червня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксіна Станіслава Юрійовича про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 02 березня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. було посвідчено Договір позики, укладений між позивачкою - ОСОБА_1 (далі-позивачка, позичальник), та ОСОБА_2 (далі-відповідачка, позикодавець), зареєстрований в реєстрі за № 279, 280 (далі договір позики).

У договорі позики зазначено, що позивачка отримала від позикодавця гроші у розмірі 1 600 200 грн., що еквівалентно суми 60 000 доларів США за курсом Національного банку України, з строком повернення до 02 березня 2021 року.

Разом із тим, зазначає, вона не отримувала грошей за вказаним договором позики та взагалі від відповідачки, що підтверджується також матеріалами кримінального провадження № 00478 від 02 березня 2018 року за ч. 3 ст. 190 КК Кримінального кодексу України (за фактом шахрайських дій при оформленні вказаного договору позики).

01 березня 2021 року позивачем було отримано у приватного нотаріуса Харківського МНО Куксіна С.Ю. дублікат договору позики з метою звернення до правоохоронних органів.

Вказує на те, що приватний нотаріус Харківського МНО Куксін С.Ю. при оформленні та реєстрації договору позики використовував ксерокопію її попереднього паспорта Республіки Вірменія серії НОМЕР_1 , виданого 29 липня 2008 року, який був втрачений ще 2015 році та 06 жовтня 2015 року в Державному реєстрі населення був визнаний недійсним; та замість вказаного втраченого паспорту паспортно-візовим управлінням поліції Республіки Вірменія на її ім`я було видано 17 вересня 2015 року інший паспорт Республіки Вірменія № НОМЕР_2 . Вказані обставини підтверджуються листом паспортно-візового управління поліції Республіки Вірменія від 05 травня 2021 року № 8-27832.

Таким чином, вважає, що вказаний договір позики відноситься до правочинів, вчинених без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, тому, згідно частини першої, другої статті 234 ЦК України, вказаний договір позики є фіктивним та підлягає визнанню судом недійсним.

На підставі викладеного, позивачка просить визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 02 березня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 279, 280. Стягнути з відповідачки документально підтверджені судові витрати.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю. про визнання договору позики недійсним. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі.

19 листопада 2021 року представник відповідача адвокат Колісниченко А.С. подав відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просив відмовити повністю.

Відзив мотивовано тим, що викладені у позові доводи є незаконними та необгрунтованими, а правові підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Посилався на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19): «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися. а створені обов`язки підлягають виконанню».

Вказана правова позиція є сталою та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2021 року по справі № 910/23066/15; від 12 серпня 2020 року по справі № 921/353/19; від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.

Отже, за відсутності доказів протилежного правочин завжди вважається правомірним та дійсним в силу презумпції, і обов`язок спростування такої презумпції покладається на особу, що її оспорює.

Позивачка у позові як підставу недійсності правочину вказує на його безгрошовість, укладення під впливом обману та фіктивність, однак жодних належних доказів на підтвердження зазначених обставин позивачкою не надано, а вказані доводи, напроти, спростовуються матеріалами справи.

Щодо хибності доводів про безгрошовість укладеного договору, просить суд звернути увагу на те, що в п. 1 Договору позики закріплено, що позичальник отримав від позикодавця, а Позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 600 200 (один мільйон шістсот тисяч двісті) грн, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США.

Передачу грошей було здійснено до підписання цього Договору.

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року №6-50цс16, який також підтверджено висновками Верховного Суду по справах № 548/223/19 від 29 вересня 2021 року; № 641/6811/17 від 28 липня 2021 року; № 639/7821/16-ц від 15 червня 2021 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми, та не потребує додаткового документування (розписками, актами приймання передачі коштів тощо). Також у цих судових рішеннях вказано, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказує на те, що з аналізу змісту статті 234 ЦК України, можна дійти висновку, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Також щодо нотаріального посвідчення договору та роз`яснення нотаріусом змісту його умов, а також здійснених заяв сторонами, звертає увагу суду на наступне.

А саме, відповідно до п. 5 Договору позики «Позичальник з однієї сторони та Позикодавець з другої сторони, стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у цьому особам, що: у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та тлумачити цей договір; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними: договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним)».

Відповідно до п. 7 Договору «Про умови, позики, чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі але не обмежуючись, зміст ст. ст. 167, 177, 179, 375, 376, 533, 625, 1046 - 1052 Цивільного кодексу, ст. 65 Сімейного кодексу України на ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», сторонам, учасникам цієї угоди, нотаріусом доведено до відома».

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду по справі № 457/906/17 від 12 лютого 2020 року, нотаріальне посвідчення правочину не робить його окремою формою, а є різновидом письмової форми. Правочини, які посвідчуються нотаріально, відрізняються від тих правочинів, учинених без такого посвідчення, лише тим, що спеціально уповноважена -осадова особа - нотаріус, здійснює на письмовому документі посвідчувальний напис.

Щодо доводів позивачки, в обгрунтування її вимог, на протокол допиту, просив суд врахувати, що вказаний протокол допиту не є належним та допустимим доказом по цій справі, оскільки на стадії допиту правоохоронними органами в межах кримінального провадження особам може через хвилювання, побоювання за себе або через некоректний чи необ`єктивний підхід до ходу допиту без належної правової допомоги адвоката давати неточні чи помилкові відомості, або інформація у такому протоколі допиту може відображатись необ`єктивною, бути перекрученою та помилковою. З огляду на що значення у кримінальному провадженні мають лише ті докази, які безпосередньо сприйняті судом - зокрема допит свідка у суді під час кримінального провадження та відображення це у судовому рішенні чи в обвинувальному вироку суду.

Зокрема, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі - КПК України).

У частині першій статті 23 КПК України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться з показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Відтак, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом у цивільній справі.

Аналогічні правові висновки містяться і в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2012 року у справі № 21 421а11 та від 22 вересня 2015 року у справі № 810/5645/14 та в постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 2а- 9375/11/1370, від 13 березня 2018 року у справі № 826/13582/13-а, від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17.

Стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, звертає увагу на той факт, що лише після настання строку повернення позики, на його думку, з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, позивачка звернулась до суду.

Вимоги позивачки заявлені з пропуском строку позовної давності, тому в їх задоволенні слід відмовити також і у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Враховуючи викладене, просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Клитного Ф.А., ОСОБА_5 про витребування доказів задоволено частково.

Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Куксіна Станіслава Юрійовича (61058, м. Харків, пр-т Незалежності, 5) засвідчену належним чином копію договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального окруург Куксіним С.Ю. 02 березня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 279, 280, а також належним чином засвідчені копії документів, які були надані нотаріусу Харківського МНО Куксіну С.Ю. сторонами договору позики між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_6 (позичальником), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Куксіним С.Ю. 02 березня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 279, 280, в тому числі заяви відповідача ОСОБА_2 , 02 березня 2018 року на ім`я приватного нотаріуса ХМНО Куксіна С.Ю., якою вона стверджує той факт, що грошові кошти, що є предметом договору позики з ОСОБА_4 , не є спільною сумісною власністю подружжя, а є її особистою приватною власністю.

В іншій частині у задоволенні клопотань відмовлено. Долучено до матеріалів справи письмові пояснення.

Закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Клитного Ф.А. про поновлення строку на подання клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів задоволено.

Клопотання представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Клитного Ф.А. про долучення до матеріалів справи письмових доказів задоволено.

Долучено до матеріалів цивільної справи засвідчені копії таких письмових доказів:

- засвідчену копію адвокатського запиту від 06.12.2021 року адвоката Горшкової Г.І. на ім`я старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С. про надання засвідчених копій документів по кримінальному провадженню № 00478 від 29.03.2021 р.;

- засвідчену копію супровідного листа старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С. № 393аз/119-24/2021 - на адвокатський запит адвоката Горшкової Г.І.;

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань по КП № 00478 від 29.03.2021 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_2 від 12.04.2021р. по КП № 00478 від 29.03.2021 року;

- постанову старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С. від 31.03.2021 року про уточнення фабули кримінального правопорушення по КП № 00478 від 29.03.2021 року;

- пояснення ОСОБА_7 від 30.03.2021 року на ім`я старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С.

Клопотання позивача ОСОБА_4 про допит у якості свідка у справі залишено без задоволення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Горшкової Г.І. про поновлення строку на подання клопотання про допит позивача у якості свідка з інших підстав задоволено.

Клопотання представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Горшкової Г.І. про допит позивача ОСОБА_1 у якості свідка з інших підстав у цивільній справі залишено без задоволення.

Клопотання представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Горшкової Г.І. про відкладення розгляду справи задоволено.

Судове засідання відкладено на 01 листопада 2022 року 09 годину 30 хвилин.

01 листопада 2022 року представник позивачки адвокат Горшкова Г.І. подала відповідь на відзив, в якому позов просила задовольнити.

Відповідь на відзив мотивована тим, що викладені у відзиві представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Колісниченко А.С. заперечення на позов є неправомірними.

До даної справи долучені письмові докази, які підтверджують обставини позову ОСОБА_1 щодо фіктивності договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 02 березня 2018 року, зареєстрованим в реєстрі за № 279, 280, а саме засвідчені копії наступних документів кримінального провадження № 00478; супровідний лист старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С. № 393аз/119-24/2021 на адвокатський запит адвоката Горшкової Г.І; витяг з ЄРДР; протокол допиту свідка ОСОБА_2 від 12 квітня 2021 року по КП № 00478 від 29 березня 2021 року; постанова старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С. від 31 березня 2021 року про уточнення фабули кримінального правопорушення по КП № 00478; пояснення ОСОБА_7 від 30 березня 2021 року на ім`я старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С.

Вважає, що згідно зі статтею 76 ЦПК України, протокол допиту відповідача ОСОБА_2 є письмовим доказом по даній цивільній справі, оскільки містить дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин (фактів), що обґрунтовують позовні вимоги ОСОБА_1 .

Крім того, приватний нотаріус Харківського МНО Куксін С.Ю. при посвідченні 02 березня 2018 року спірного договору позики використовував ксерокопію попереднього паспорта позивачки Республіки Вірменія серії НОМЕР_1 , виданого 29 липня 2008 року, який був втрачений ще у 2015 році та 06 жовтня 2015 року в Державному реєстрі населення був визнаний недійсним. Замість якого паспортно-візовим управлінням Поліції Республіки Вірменія на ім`я позивачки було видано інший паспорт Республіки Вірменія № НОМЕР_2 .

Вказані обставини підтверджуються листом паспортно-візового управління поліції Республіки Вірменія від 05 травня 2021 року № 8-27832, засвідчена копія якого була додана до позову.

Одними з доказів того, що нотаріус при посвідченні договору позики використовував ксерокопію попереднього паспорта позивачки Республіки Вірменія серії НОМЕР_1 , виданого 29 липня 2008 року, який був втрачений, є заява відповідача ОСОБА_2 від 02 березня 2018 року на ім`я приватного нотаріусу Харківського МНО Куксіна С.Ю., якою вона стверджує той факт, що грошові кошти, що є предметом договору позики з ОСОБА_1 не є спільною сумісною власністю подружжя та є її особистою приватною власністю.

У зазначеній заяві відповідача вказано: «Особу гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки Республіки Вірменія, встановлено по паспорту тип Р номер НОМЕР_3 , виданого 29 липня 2008 р., органом 008».

Тобто, на її думку, нотаріус при посвідченні спірного договору позики 02 березня 2018 року встановив особу позивачки по ксерокопії паспорту, який був втрачений ще в 2015 році та 06 жовтня 2015 року в Державному реєстрі населення був визнаний недійсним.

Крім того, звертає увагу, що відзив з вищевказаними припущеннями підписано представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Колісниченко А.С., а не самим відповідачем ОСОБА_2 . Наведені у відзиві висновки постанов Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 159/4803/17 не підлягають врахування у даній справі, оскільки правовідносини у справах не є подібними.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2022 року клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2022 року заяву представника позивача - ОСОБА_4 - адвоката Горшкової Г.І. про поновлення процесуального строку для подання відповіді на відзив задоволено. Процесуальний строк для подання відповіді на відзив поновлено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Шевченко Д.С. про допит у якості свідка відповідачки ОСОБА_2 , про проведення врегулювання спору за участі судді у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю., про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Клопотання представника позивачки - адвоката Горшкової Г.І. та представника відповідачки - адвоката Шевченко Д.С. про відкладення судового засідання з метою ознайомлення з матеріалами справи задоволено. Судове засідання відкласти на 17 квітня 2023 року 14 годину 00 хвилин.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шевченка Д.С. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у цивільній справі задоволено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 травня 2023 року заяву представника ОСОБА_4 - адвоката Горшкової Г.І. про відвід судді Дзержинського районного суду м. Харкова Яковлевої Вікторії Миколаївни у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю., про визнання договору позики недійсним залишено без задоволення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2023 року визнано необґрунтованою заяву представника ОСОБА_4 - адвоката Горшкової Г.І. про відвід судді Дзержинського районного суду м. Харкова Яковлевої Вікторії Миколаївни у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю., про визнання договору позики недійсним.

Передано заяву про відвід разом із матеріалами справи № 638/9725/21 іншому судді, який не входить до складу суду та визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України, для розгляду.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 липня 2023 року ОСОБА_9 у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Горшкової Г.І. про відвід головуючого судді Яковлевої В.М. від участі у розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю., про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Розгляд цивільної справи постановлено проводити у тому ж складі суду, матеріали цивільної справи передано для подальшого розгляду у провадження судді Яковлевої В.М. 11 липня 2023 року.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Горшкова Г.І. позовні вимоги підтримала з наведених у позовній заяві підстав, позов просила задовольнити.

Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про признання договору позики недійсним посвідченого приватним нотаріусом Куксіним С.Ю. від 02 березня 2018 року є законними, доведеними та підлягають задоволенню.

До даної справи залучені письмові докази, які підтверджують обставини позову ОСОБА_4 щодо фіктивності договору позики, а саме засвідчені копії документів кримінального провадження № 00478 від 29 березня 2021 року.На теперішній час протокол допиту відповідача ОСОБА_2 у якості свідка є дійсним, вона його ніяк не оскаржувала, не спростовувала.

Крім того, приватний нотаріус Харківського МНО Куксін С.Ю. (далі - нотаріус) при посвідченні 02 березня 2018 року спірного договору позики використовував ксерокопію попереднього паспорта позивачки Республіки Вірменія серії НОМЕР_1 , виданого 29 липня 2008 року, який був втрачений ще в 2015 році та був визнаний недійсним.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 , представник ОСОБА_2 - адвокат Шевченко Д.С. проти позовних вимог заперечували, у задоволенні позовних вимог просили відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Адвокат Шевченко Д.С. пояснила, що п. 1 Договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 02 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Куксіним С.Ю. (зареєстрованого в реєстрі за № 279) встановлено, що позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав позичальникові гроші в сумі 1 600 200,00 (один мільйон шістсот тисяч двісті) гривень 00 коп., що на день передання грошей відповідає еквівалентові суми 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США за курсом, встановленим Національним Банком України на 02 березня 2018 року, 1 долар США = 26,67 грн. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

У постанові Верховний Суд України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок про те, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така судова практика у спірних правовідносинах є усталеною, Касаційний цивільний суд Верховного суду у Постанові від 14.07.2022 року по справі № 204/4341/17 так само не знайшов підстав для ініціювання відступу від зазначеного правового висновку Верховного Суду України. Крім цього, позивачка підставою позову вбачає факт неотримання грошей, але докази такого факту не надає.

Згідно висновку ВС по справі № 638/289/18 від 02 квітня 2020 року до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

В даній справі, відповідачка жодного разу не підтвердила, шо не мала наміру на зворотне отримання грошей від позивачки. Більш того, звернення відповідача до виконання договору позики спростовує фіктивність правочину у даній справі.

Зазначила, що відповідно до абзаців першого та другого пункту 8 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при посвідченні правочинів майнового характеру нотаріусом у текстах правочинів зазначаються: для фізичних осіб - реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті).

Договір позики відноситься до правочинів майнового характеру та відповідно до абзацу першого пункту 8 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, містить реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_1 .

Крім цього, згідно Постанови ВС по справі № 759/22877/19 від 02 грудня 2020 року зазначив, що посилання позивача, як на підставу для задоволення позовних про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним на використання ним при укладенні договору недійсного паспорту не відповідає принципу добросовісності.

При цьому позивачка не заперечує той факт, що саме вона особисто підписала договір позики і була присутня у нотаріуса, тобто у сторін сумнівів в ідентифікації особистостей не було.

Стосовно посилань позивачки на кримінальне провадження та протокол допиту свідків як належний доказ у даній цивільній справі, відповідач вважає, що єдиним належним доказом шахрайства є виключно обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили.Так, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді. До винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в цивільному судочинстві.

Згідно витягу з ЄРДР про кримінальне провадження за № 0000478 від 29.03.2021 року у даній справі відсутній будь-який підозрюваний. Інформація про продовження строків вказаного кримінального провадження також відсутня.

Також звернула увагу на те, що, враховуючий період часу, який справа перебувала в провадженні суду, судовий розгляд був проведений судом виключно у повній відповідності до всіх норм цивільного процесуального законодавства, протягом судового розгляду суд належним чином та повно сприяв сторонам у реалізації їхніх процесуальних прав.

ОСОБА_2 пояснила, що вона є стороною спірного договору позики, при укладенні та посвідченні договору позики, вони обидві, ОСОБА_4 та вона, ОСОБА_2 , були присутні особисто. Нотаріусу були надані всі необхідні документи, нотаріус під час укладення брав у них оригінали, ним було належним чином встановлено особу кожної із сторін. Під час та безпосередньо після укладення будь-яких обставин з приводу документів та жодних заперечень ОСОБА_4 не висловлювала, і ніяких питань в цей день та у подальшому між ними не виникало.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, зокрема, шляхом направлення судових повісток з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та на електронну пошту нотаріуса, що, підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додатку "Viber", його особистим підписом про отримання судової повістки у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, а також наданням нотаріусом суду копій витребуваних у нього документів.

Згідно з частиною третьою статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

13 лютого 2023 року, на виконання ухвали суду від 29 листопада 2021 року, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю. надав суду належним чином засвідчені копії витребуваних документів. Просив розгляд справи провести за його його відсутності. Стосовно ухвалення рішення покладався на висновки суду.

Будь-яких заяв та клопотань, зокрема про відкладення розгляду справи, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у порядку дистанційного судового провадження, до суду не подали.

З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

02 березня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. було посвідчено Договір позики, укладений між позивачкою - ОСОБА_1 (позичальником), та ОСОБА_2 (позикодавцем), зареєстрований в реєстрі за № 279, 280 (далі договір позики) (а. с. 5-6 том 1).

Відповідно до п. 1 договору позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 600 200, 00 (один мільйон шістсот тисяч двісті) гривень, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 60 000, 00 (шістдесят тисяч) доларів США за курсом встановленим Національним банком України на 02 березня 2018 року, 1 долар США = 26,67 грн.

Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

Умовами п. 5 договору визначено, що позичальник з однієї сторони та позикодавець з другої сторони, стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у цьому особам, що:

- у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними;

- розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та тлумачити цей договір;

- при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними: договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску;

- договір укладається на вигідних для сторін умовах і не е результатом впливу тяжких обставин;

- правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним):

цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Також, відповідно до п. 7 Договору, вказано: «Про умови, позики, чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі (але не обмежуючись) - зміст ст. ст. 167,177,179, 375, 376, 533, 625,1046 - 1052 Цивільного кодексу, ст. 65 Сімейного кодексу України на ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» учасникам цієї угоди, нотаріусом доведено до відома.

Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Спірні правовідносини виникли з договору позики.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивачка, звертаючись до суду з позовом, стверджувала, що договір позики є недійсним, оскільки за цим договором позичальник не отримувала грошових коштів та, відповідно до положень статті 1051 ЦК України, оспорює його з цих підстав.

Також посилалась на те, що оспорюваний правочин не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України та за правилами статей 215, 1051 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами другою-третьою статті 640 ЦК України передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Також частиною четвертою статті 639 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У пункті 1 підписаного сторонами і нотаріально посвідченого договору позики від 02 березня 2018 року обумовлено, що передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

Отже умови договору позики підтверджують, що, уклавши цей договір, сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання та нотаріального посвідчення.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 159/1519/21 (провадження № 61-2290св22).

В оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами Верховний Суд також враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

Досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що пункт спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою (пункт 7.28). Під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом (пункт 7.26).

У пункті 7.36 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що включення в договір положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

З урахуванням установлених у справі обставин та змісту умови договору про отримання позичальником суми позики, суд дійшов висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, а тому є необґрунтованими доводи сторони позивача про доведеність факту безгрошовості договору позики, неотримання позичальником суми позики за договором від 02 березня 2018 року.

Підписуючи договір позики, позичальник погодився з умовами договору, у тому числі щодо суми позики та факту передачі грошових коштів за цим договором до його підписання.

Вищевикладене, з урахуванням установлених у ній обставин та змісту умов договору позики щодо передачі коштів у борг до підписання договору, узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у подібних справах, зокрема, з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі № 757/19063/20-ц (провадження № 61-10027св22).

Посилання представника позивачки на те, що відповідачка не могла мати таку суму грошових коштів, які були предметом спірного договору, в силу свого молодого віку є лише припущенням, а тому не заслуговують на увагу у зв`язку з їх недоведеністю.

Також, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що долучені письмові докази копії наступних документів кримінального провадження № 00478 від 29.03.2021 року, а саме: супровідний лист старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С. на адвокатський запит адвоката Горшкової Г.І; витяг з ЄРДР; протокол допиту свідка ОСОБА_2 від 12.04.2021 року; постанова старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С. від 31.03.2021 року про уточнення фабули кримінального правопорушення по КП № 00478 від 29.03.2021 року; пояснення ОСОБА_7 від 30.03.2021 року на ім`я старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С., підтверджують обгрунтованість позову ОСОБА_1 щодо фіктивності договору позики.

Представник позивачки вважає, що, згідно статей 76-80 ЦПК України, протокол допиту відповідача ОСОБА_2 є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом по даній цивільній справі, незалежно від того, чи був він предметом безпосереднього дослідження суду в порядку кримінального судочинства.

Частиною шостою статті 82 ЦПК України визначено, що лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою

Відповідно до абз. 4 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту, є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі КПК України).

У частині першій статті 23 КПК закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у передбачених кодексом випадках.

Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому статтею 225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді. До винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом у даній цивільній справі.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі №822/551/18 (провадження №К/9901/61751/18).

Під час судового розгляду встановлено, що за заявою ОСОБА_4 було внесено відомості до ЄРДР, здійснено допит свідків, проте будь-яких інших обставин, зокрема, про те, на якій саме стадії знаходиться кримінальне провадження, протягом всього судового розгляду як і станом на час ухвалення рішення у справі, суду не повідомлено.

Суду також не надано жодних доказів на підтвердження ухвалення вироку або ж іншого процесуального рішення у даному кримінальному провадженні, яким би було встановлено відповідні фактичні обставини. Відомості про те, чи було повідомлено про підозру якісь особі у даному кримінальному провадженні також відсутні.

З приводу використання нотаріусом недійсного паспорту при укладенні договору позики суд зазначає таке.

На виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіна С.Ю. суд надано засвідчену належним чином копію договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального окруург Куксіним С.Ю. 02 березня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 279, 280, а також належним чином засвідчені копії документів, які були надані нотаріусу Харківського МНО Куксіну С.Ю. сторонами договору позики між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_6 (позичальником), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Куксіним С.Ю. 02 березня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 279, 280.

При цьому, як свідчать матеріали справи, надаючи оцінку наданим документам, судом встановлено, що для укладення спірного договору позики нотаріусу була надана копія паспорта позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 16 вересня 2016 року, паспорт дійсний до 16 вересня 2026 року, орган видачі 008, та його переклад на українську мову, виконаний перекладачем ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , справжність підпису перекладача Чернишової О.М. засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємельяновою І.Г., який зроблено й її присутності. Особу перекладача встановлено, її дієздатність та кваліфікацію перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 2868 (а. с. 38-41 том 2).

Отже, в матеріалах нотаріальної справи міститься копія дійсного паспорту ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що зазначення паспортних даних сторін відповідно до норм чинного законодавства, зокрема статті 638 ЦК України, не є істотною умовою договору та не може бути підставою для визнання його недійсним.

Водночас, також слід звернути увагу, що оспорюваний договір позики таких реквізитів документа як паспортні дані сторін взагалі не містить, оскільки він містить ідентифікаційний номер облікової картки платника податків сторін.

Натомість, номер попереднього паспорта позивачки, що був втрачений, та на який посилається сторона позивача як на підставу визнання договору недійсним, зазначений лише у заяві ОСОБА_4 , наданої нотаріусу, про те, що на день підписання цього правочину, вона не одружена, ні з ким однією сім`єю не проживає, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (їх частку), що є предметом цього договору позики, у тому числі й відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, не має (а. с. 36 том 2).

Разом із тим, подана до нотаріуса заява ОСОБА_1 від 02 березня 2018 року має свою юридичну силу, дійсність якої позивачка окремо не оспорювала, таких вимог не пред`являла.

У той же час справедливість та добросовісність є одними із основних засад цивільного законодавства та цивільних правовідносин (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, яка не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони за умови, що інша сторона розумно покладається на них та зазнає негативних наслідків.

Посилання позивача, як на підставу для задоволення позовних про визнання договору позики недійсним на використання при укладенні договору недійсного паспорту не відповідає принципу добросовісності.

Таким чином, обставина, на яку посилається позивачка, про те, що приватний нотаріус Харківського МНО Куксін С.Ю. при оформленні та реєстрації договору позики використовував ксерокопію попереднього паспорта Харазян Бавакан Республіки Вірменія серії НОМЕР_1 , виданого 29 липня 2008 року, який був втрачений ще 2015 році та замість нього було видано інший паспорт, є недоведеною, та, більше того, не свідчить про невідповідність волевиявлення сторін оспорюваного договору, зважаючи, зокрема, на той факт, що сторонами не заперечувались обставини укладення договору, особисту присутність обох сторін договору, ОСОБА_1 так ОСОБА_2 , при його укладенні та сам факт його підписання.

Суму договору позики позивачка також не оспорювала.

Жодних заперечень під час та безпосередньо після його укладення сторони не висловлювали.

Окрім того, враховуючи те, що під час розгляду справи сторонами підтверджено та не заперечувався той факт, що 02 березня 2018 року сторонами було добровільно укладено договір позики, як ОСОБА_2 так і ОСОБА_4 були особисто присутніми під час його укладення, при цьому сторони договору позики не мали сумніву у ідентичності особи кожної з них, договір позики вчинили за взаємною згодою, зокрема добровільні дії позивача були спрямовані на настання реальних наслідків, про що свідчить подання нотаріусу ними особисто всіх необхідних документів, доводи сторони позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики.

Зважаючи на закріплену у статті 204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності правочину, позивачкою не надано належних доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав для визнання недійсним укладеного між нею та відповідачкою договору позики.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували наявність правових підстав для визнання оспореного правочину, укладеного між сторонами спору, недійсним, зокрема, недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду в постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 759/22877/19 (провадження № 61-15600св20).

Крім того, відповідно до Постанови Верховного Суду по справі № 457/906/17 від 12 лютого 2020 року, нотаріальне посвідчення правочину не робить його окремою формою, а є різновидом письмової форми. Правочини, які посвідчуються нотаріально, відрізняються від тих правочинів, учинених без такого посвідчення, лише тим, що спеціально уповноважена посадова особа - нотаріус, здійснює на письмовому документі посвідчувальний напис.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Стосовно застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», йдеться у постанові.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, а саме, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: № 522/1029/18 (14-270цс19); № 522/2110/15-ц (14-247 цс 18) /п. 61; № 522/2201/15-ц (14-179 цс 18) /п. 61/; № 522/2202/15-ц (14-132цс18) /п. 61/; № 372/1036/15-ц (14-252цс18);№ 904/10956/16 (12-90гс19); № 183/1617/16 (14-208 цс 18) /п.п. 73/; № 911/1437/17 (12-226гс18) /п. 76/.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

У Постанові Велика Палата Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (14-96цс18) звернула увагу на те, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки укладенням спірних договорів право позивача не порушене, то правильним є висновок місцевого суду про відмову у позові в цій частині саме з цих підстав, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала необхідності надавати оцінку дійсності спірних договорів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У даній справі суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю і недоведеністю позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 265, 268, 268, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін Станіслав Юрійович, про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса, зазначена у позові: АДРЕСА_1 .

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін Станіслав Юрійович, адреса місцезнаходження: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, буд. 5.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 09 жовтня 2023 року.

Суддя В. М. Яковлева