Справа № 487/2597/20
Провадження № 2/487/75/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2023 року

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючий суддяНікітін Д.Г.,
при секретаріОцабера М.С.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики від 01.04.2016 року недійсним (фіктивним),

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним (фіктивним) договір позики від 01.04.2016 року у формі розписки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в отриманні грошових коштів у розмірі 151414 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 року № 487/3004/18 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Позовні вимоги задоволені в повному обсязі - стягнуто 5781564,00 грн., в т.ч. 4084559,00 грн. суму боргу, 139658,00 грн. 3 % річних, 577039,00 грн. інфляційні, сума винагороди за користування позикою у сумі 980294,00 грн. Також стягнуто судовий збір з відповідача у сумі 8810,00 грн. Позивач ОСОБА_1 не брав участі у справі, але суд вирішив питання та ухвалив рішення, яким зачіпаються права, свободи та інтереси ОСОБА_1 . 05.04.2018 року ОСОБА_1 позичив грошові кошти у розмірі 5 млн. грн. ОСОБА_3 згідно укладеного договору позики, на підтвердження боржник видав розписку, в якій зазначено про строк повернення коштів - до 05.04.2019 року. Гроші повернуті не були, тому це стало причиною для звернення в суд з позовом про стягнення цих коштів з ОСОБА_3 в примусовому порядку. Так, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2019 року № 487/5026/19 були стягнуті ці кошти повністю з боржника. В ході розгляду справи постановою Миколаївського апеляційного суду від 28.08.2019 року була задоволена заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно боржника ОСОБА_3 .. Позивач звернувся до органів ДВС для стягнення заборгованості з ОСОБА_3 в примусовому порядку і 05.02.2020 року було відкрито виконавче провадження № 61157904 Заводським ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Державним виконавцем були розпочаті всі необхідні виконавчі дії (опис, арешт майна, підготовка майна до реалізації і т.д.). Після подання апеляційної скарги по справі № 487/3004/18 позивачу стало відомо, що до ВДВС звернувся ще один кредитор боржника ОСОБА_3 ОСОБА_2 із заявою про відкриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа виданого Заводським районним судом м. Миколаєва по справі № 487/3004/18. Ці виконавчі провадження були об`єднані в одне провадження і за заявою ОСОБА_2 на даний час воно є зупиненим. Отже, позивачу стало відомо про існування розписки від 01.04.2016 року, згідно якої ОСОБА_3 начебто отримав в борг гроші від ОСОБА_2 , але це не відповідає дійсності, оскільки договір позики фактично укладений не був. Таким чином, позивач стверджує, що розписка, яка дана ОСОБА_3 . ОСОБА_2 на підтвердження передачі у борг 151414 дол. США є фіктивною, складеною з метою створити боржнику штучний борг, який згодом використати при стягнення реальної заборгованості. Зрозуміло, що дані факти підтверджують змову ОСОБА_3 і ОСОБА_2 для того, щоб скаржник ніколи не отримав своїх коштів, а рішення суду від 07.10.2019 року неможливо було виконати.

18 червня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

Крім того, 18 жовтня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності.

ОСОБА_2 подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 року № 487/3004/18 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Позовні вимоги задоволені в повному обсязі - стягнуто 5781564,00 грн., в т.ч. 4084559,00 грн. суму боргу, 139658,00 грн. 3 % річних, 577039,00 грн. інфляційні, сума винагороди за користування позикою у сумі 980294,00 грн. Також стягнуто судовий збір з відповідача у сумі 8810,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 не брав участі у справі, але суд вирішив питання та ухвалив рішення, яким зачіпаються права, свободи та інтереси ОСОБА_1 . 05.04.2018 року ОСОБА_1 позичив грошові кошти у розмірі 5 млн. грн. ОСОБА_3 згідно укладеного договору позики, на підтвердження боржник видав розписку, в якій зазначено про строк повернення коштів - до 05.04.2019 року. Гроші повернуті не були, тому це стало причиною для звернення в суд з позовом про стягнення цих коштів з ОСОБА_3 в примусовому порядку.

Cтаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках..

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього ж Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину в порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики від 01.04.2016 року недійсним (фіктивним).

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 у справі не є стороною договору позики від 01.04.2016 року у формі розписки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в отриманні грошових коштів у розмірі 151414 доларів США.

В обґрунтування наявності порушеного цивільного права (інтересу) позивач зазначив про те, що розписка, яка дана ОСОБА_3 ОСОБА_2 на підтвердження передачі у борг 151414 дол. США є фіктивною, складеною з метою створити боржнику штучний борг, який згодом використати при стягнення реальної заборгованості., у зв`язку з чим спірний правочин, на його думку, підлягає визнанню недійсним.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позивач не довів наявності у нього порушеного права.

Водночас ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18.

Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Крім того, суд зазначає що ОСОБА_1 , не будучи стороною договору від 01.04.2016 року, заявив позовні вимоги про визнання договору недійсним, але при цьому не просив застосувати наслідки недійсності правочину, вимога про визнання такого договору недійсним, без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності, не є ефективним способом захисту, позивач не довів наявності у нього іншого порушеного права.

Суд приходить до переконання, що в межах заявлених позовних вимог, позивач ОСОБА_1 не довів порушення цивільних своїх прав та законних інтересів в межах заявлених позовних вимог і тому слід відмовити у задоволенні позову.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики від 01.04.2016 року недійсним (фіктивним) - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2021 року.

Суддя Д.Г. Нікітін