Справа № 203/5057/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Казака С.Ю.

при секретарі Потаповій В.С.

за участю представника відповідача Черкавського Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, трьох відсотків річних, -

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов, в якому позивач посилався на те, що 15.12.2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останньому було надано у власність грошові кошти в сумі 35000 доларів США на строк до 30.03.2016 року. 02.12.2016 року з відповідачем було укладено договір позики, згідно якого йому було передано у власність грошові кошти в сумі 160000 доларів США, а останній зобов`язався їх повернути в строк до 02.02.2017 року. Посилаючись на те, що свої зобов`язання за договорами відповідач не виконав та отримані у позику кошти у встановлений в договорах строк не повернув, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 15.12.2015 року в сумі 35000 доларів США та за договором позики від 02.12.2016 року в сумі 160000 доларів США.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з відповідача кошти в сумі 230377,69 доларів США, у т.ч.: заборгованість за договором позики від 15.12.2015 року в сумі 42077,42 долари США, з яких: 35000 доларів США основний борг, 7077,42 долари США три відсотки річних, нараховані відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України; а також заборгованість за договором позики від 02.12.2016 року в сумі 188300,27 доларів США, з яких: 160000 доларів США основний борг, 28300,27 доларів США три відсотки річних, нараховані відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

У наданому відзиві та заяві про застосування строків позовної давності представник відповідача, не заперечуючи факту укладення між позивачем та відповідачем договорів позики від 15.12.2015 року та 02.12.2016 року, а також отримання відповідачем за цими договорами у позику коштів в сумі 36000 доларів США та 160000 доларів США, посилався на те, що строк повернення коштів за цими договорами було встановлено до 30.03.2016 року та 02.02.2017 року відповідно. Таким чином, позивачем був пропущений трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення боргу за договорами позики та вимогами про стягнення трьох відсотків річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03.02.2023 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суду від 17.04.2023 року було прийнято заяву про збільшення позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 11.05.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились. В наданій заяві представник позивача просив розглядати справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки в судовому засіданні посилаючись на доводи, викладені у відзиві та заяві про застосування строків позовної давності, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, в зв`язку із пропуском позивачем строку для звернення до суду.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.12.2015 року між сторонами у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було надано у позику грошові кошти в сумі 35000 доларів США, на строк до 30.03.2016 року; а 02.12.2016 року - договір позики, згідно якого позивачем відповідачу було передано у позику грошові кошти в сумі 160000 доларів США, на строк до 02.02.2017 року.

Факт укладення вказаних договорів підтверджується копіями договорів позики від 15.12.2015 року та 02.12.2016 року, які долучені до позовної заяви та оригінали яких надані представником позивача для огляду та оглянуті судом у підготовчому судовому засіданні.

Крім того, згідно відзиву та пояснень представника відповідача останній не заперечував факт укладення вказаних договорів та отримання в позику коштів в сумі 35000 доларів США та 160000 доларів США, а також не повернення останніх у передбачені договорами строки.

Поряд з цим, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1 та 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тлумачення ч.5 ст.267 ЦК України свідчить, що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22.10.1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ o.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29.01.2013 року).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №706/1272/14-ц (провадження №14-456цс18) сформульовано висновок щодо застосування приписів ч.5 ст.267 ЦК України згідно з яким: «Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №904/5726/19 (провадження №12-95гс20) сформульовано висновок про те, що: «Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Водночас, поважними причинами пропущення позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим».

Суд враховує, що відповідно до умов п.п.4.2, 5.1 договору позики від 15.12.2015 року строк повернення позики було встановлено до 30.03.2016 року; а згідно умов п.п.4.2, 5.1 договору позики від 02.12.2016 року - до 02.02.2017 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що досудова претензія про повернення коштів за договорами позики представником позивача на адресу відповідача була направлена 08.12.2022 року, а позовна заява подана до суду 26.12.2022 року, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку.

В своєму позові та під час подальшого розгляду справи позивач не навів жодних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску для своєчасного звернення до суду та не ставив питання про визнання цих причин поважними.

За вказаних обставин, встановивши факт неналежного виконання відповідачем боргових зобов`язань за договорами позики від 15.12.2015 року та 02.12.2016 року, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позов на підставі ч.4 ст.267 ЦК України в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача.

Крім того, суд враховує, що ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.03.2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18) зазначив, що конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У справі, яка переглядається, позовна давність щодо стягнення боргу за договором позики спливла, тому правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання. Отже, встановивши пропуск строку звернення до суду з вимогами про стягнення суми позики, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, оскільки позивачем було пропущено строки позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення боргу за договорами позики від 15.12.2015 року та 02.12.2016 року, останній втратив право і на захист в судовому порядку щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В зв`язку з цим, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст.3,6,11,202,207,256,257,261,267,525,625,627,629,638,1046,1047,1049,1050 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, трьох відсотків річних відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10 жовтня 2023 року.

Суддя С.Ю.Казак