ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/3965/20 Номер провадження 22-ц/814/1760/23Головуючий у 1-й інстанції Ольховський Є.Б. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06 квітня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 15:18:57 год до 15:35:30 год, дата виготовлення повного текста судового рішення - 12 квітня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним, третя особа - ОСОБА_2 ,

і позовом 3-ї особи - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання удаваним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки, третя особа ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу у розмірі 58 800,00 грн та 10 000,00 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 01 червня 2017 року між нею та відповідачем укладений договір позики, що підтверджено розпискою, згідно якого вона передала у борг відповідачу 36 900,00 грн зі строком повернення коштів до 01.01.2019.

ОСОБА_2 гроші у повному обсязі до визначеної дати не повернула. З урахуванням часткового виконання зобов`язання заборгованість на час подання позову склала 29 400,00 грн. Договором передбачено подвійне повернення простроченої суми боргу. Неповернення боргу спричинило позивачці моральні страждання та привело до негативної зміни умов життя.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним, просила визнати неукладеним договір позики від 01.06.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вирішити питання про стягнення на її користь судових витрат у розмірі 18 000,00 грн.

В обгрунтування зустрічного позову посилалася на те, що у 2004 році вона була змушена позичити у ОСОБА_3 гроші в сумі 10 000,00 грн. За позикою вона не розрахувалася вчасно, а тому у 2017 році ОСОБА_3 разом із чоловіком залякали її та змусили написати розписку і віддати ордер на квартиру АДРЕСА_1 .

Грошові кошти у розмірі 36 900,00 гривень є відсотками за раніше укладеним договором позики і вона їх не отримувала ніколи.

Розписка складена під тиском і свідчить лише про єдине зобов`язання - віддати ордер на квартиру у якості позики. Гроші, які ОСОБА_2 передавала на погашення боргу ОСОБА_3 , останньою неправомірно не враховані, а сума залишку боргу значно завищена.

У листопаді 2020 року третя особа - ОСОБА_1 , подав позовну заяву, у якій просив визнати удаваним договір позики від 01.06.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнати недійсним договір іпотеки від 01.06.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 оригінал ордеру на квартиру.

В обгрунтування позову вказував, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , дії позивачки за первісним позовом порушують його особисті майнові права. Це позначилось у тому, що у червні 2017 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 ордер на зазначену квартиру, отже фактично між ними укладено не договір позики грошових коштів, а договір іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Відтак, правочин за розпискою є удаваним, оскільки приховував інший - іпотечний договір.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 06 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 58 800 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у сумі 840 грн.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним, та позов 3-ї особи - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_3 та позовних вимог третьої особи - ОСОБА_1 , і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити. Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06.04.2021 року у справі №642/3965/20 в частині розгляду зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 змінити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що рішення суду від 06.04.2021 року у справі №642/3965/20 прийнято внаслідок неправильного застосуванням та порушенням норм матеріального права (статті 6, 8 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 2, 7, 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 638 ЦК України), процесуального права (ст.ст. 2, 4, 10, 11, 12, 43, 89, 263-265 ЦПК України), а також неповного з`ясування істотних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

У порушення ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення не зазначені докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

У рішенні суду відсутні висновки про наявність або відсутність порушення прав власника 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Послався на те, що протиправні дії ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 , які відбулися у червні 2017 року, призвели до порушення його особистих майнових прав, у тому числі як безпосереднього учасника бойових дій, а також прав інших членів його родини.

Зауважив, що в розписці від 01.06.2017 року відсутні дані про фактичне отримання від ОСОБА_3 коштів у сумі 36 900 грн. У оскаржуваному рішенні судом не наведено доказів, на підставі яких він зробив висновок про фактичну передачу коштів ОСОБА_2 .

Зазначив, що розписка від 01.06.2017 складалась ОСОБА_2 під психологічним примусом з боку ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_5 на суму вигаданих відсотків до договору позики від 16.11.2004, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Літвіновою Я.М.

Вважає, що 01.06.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично укладено не договір позики грошових коштів, а договір іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , до договору позики від 16.11.2004 року.

Вказав, що 01.06.2017 ОСОБА_2 не являлась одноосібною власницею квартири АДРЕСА_1 та не мала права діяти від імені інших співвласників: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Послався на те, що договір іпотеки від 01.06.2017 не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про іпотеку».

Зазначив, що протиправне утримання з 2017 року ОСОБА_3 ордеру на квартиру АДРЕСА_1 порушує його права, які надані Державою безпосереднім учасникам бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції на сході України.

Вказав, що вперше про утримання ОСОБА_3 ордера на квартиру АДРЕСА_1 він дізнався 13 серпня 2020 року після надходження з Ленінського районного суду м.Харкова копії її позовної заяви у справі № 642/3965/20 з додатками (лист АТ «Укрпошта» трек-код 941). Саме з цього часу для нього розпочався перебіг позовної давності, який встановлений ст.ст. 256, 261 ЦК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.07.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.07.2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Правом на апеляційне оскарження також скористалась ОСОБА_2 і, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_3 у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити. Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06.04.2021 року у справі №642/3965/20 в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято судом першої інстанції з неправильним застосуванням та порушенням норм матеріального права (статті 6, 8 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 2, 7, 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 638-640 ЦК України), процесуального права (ст.ст. 2, 4, 6, 10, 11, 12, 43, 89, 263-265 ЦПК України), а також неповним з`ясуванням обставин судом, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказала, що, розглядаючи питання про відкриття провадження, суддя Ольховський Є.Б. проігнорував порушення вимог п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України з боку ОСОБА_3 , якою у позовній заяві не зазначено реєстраційні номери облікових карток платників податків визначених сторін. Крім того, в порушення вимог п.6 ч.3 ст.176 ЦПК України ОСОБА_3 не зазначені відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору. В порушення вимог п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України ОСОБА_3 не підтверджено суду про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. В порушення ч.4 ст.175 ЦПК України ОСОБА_3 у позовній заяві не зазначено підстав звільнення її від сплати судового збору відповідно до закону. Вищевказані порушення є підставою для повернення позовної заяви згідно вимог ст.185 ЦПК України, але суддя Ольховський Є.Б. не вагаючись, без усунення наявних порушень, відкрив провадження у справі, чим відразу надав незаконну перевагу ОСОБА_3 . В подальшому суддя Ольховський Є.Б. також проігнорував доводи, які викладені ОСОБА_2 у відзиві від 14.09.2021 на позовну заяву ОСОБА_3 .

Послалась на те, що ані вона, ані її представник ніколи беззаперечно не визнавали погашення боргу за розпискою. Той факт, який суддя ОСОБА_9 називає частковим погашенням боргу за розпискою, насправді є викупом у шахрайки документів на квартиру.

Вважає, що без залучення фахівців у відповідній галузі суддя Ольховський Є.Б. у оскаржуваному рішенні самостійно досліджує за незавіреною ксерокопією відмінності почерку, яким складено розписку, робить висновки про час вписаних текстів, що має робити особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи.

Зауважила, що 17.05.2021 стосовно ОСОБА_3 розпочато кримінальне провадження № 0000062 за ч.2 ст.190 КК України.

Зазначила, що єдиним договором, який укладався між нею та ОСОБА_3 є укладений 16.11.2004 року договір позики на суму 10 000 грн, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Літвіновою Я.М. Вищевказаний договір був виконаний, але не вчасно, через що ОСОБА_3 та її чоловік повідомили, що вона винна їм ще й відсотки. У 2017 році ці відсотки за їх підрахунками складали вже 36 900 грн, через що останні шантажем та залякуванням примусили її написати розписку та віддати ордер на квартиру АДРЕСА_1 . Під психологічним примусом нею 01.06.2017 складена розписка, але фактично 01.06.2017 року ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 36 900 грн їй не передавала. Про фактичне отримання від ОСОБА_3 01.06.2017 року коштів у сумі 36 900 грн в розписці від 01.06.2017 року не зазначено.

Вказала, що розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян у 2017 році становив 800 грн (ст. 169.1.1 Податкового кодексу України, 50 % від 1 600 грн), а отже договір позики на суму 36 900 грн. у 2017 році мав бути укладений у письмовій формі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , адвокат Блага С.В., представник ОСОБА_3 , просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Вказала, що думки, викладені у зустрічному позові, походять від хибного розуміння правової природи договорів, які проаналізовані у позові, та неправильної оцінки доказів, наданих у справі.

Зауважила, що як вбачається зі змісту та назви наданої до суду довідки ЖБК «Магістраль-2» від 10.05.2017 про зареєстрованих осіб, доданий документ підтверджує лише факт реєстрації вищенаведених осіб у певній квартирі. Яке значення для підтвердження або спростування юридичних фактів, покладених в основу зустрічного позову має цей документ - не зрозуміло.

Вважає, що за своєю правовою природою передання ордеру на квартиру у забезпечення виконання договору позики є притриманням.

Вказала, що після вселення в квартиру, ордер жодного правового навантаження не несе, не встановлює права або обов`язки, що виникають в подальшому.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , адвокат Блага С.В., представник ОСОБА_3 , просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Вказала, що скаржник, посилаючись на порушення, допущені позивачкою при поданні позову, щодо зазначення даних та інформації, передбаченої ст. 175 ЦПК України. робить хибний висновок, що такий позов має бути повернутий позивачу, оскільки наведені недоліки позову могли бути лише підставою для залишення позовної заяви без руху. При цьому, прийняття позову, що не містило відповідну інформацію, не може поставити відповідача у завідомо невигідне положення, оскільки наявність або відсутність цієї інформації не змінює процесуального статусу ОСОБА_2 . Відтак, незрозуміло у чому, власне, полягає надання незаконної переваги позивачу. За відсутності визначених судом недоліків, що мають бути виправлені, та не виконаної позивачем ухвали про залишення позову без руху, суд не має підстав для залишення позовної заяви без розгляду в порядку, передбаченому ст. 185 ЦПК України. До того ж, необхідні дані містяться у зустрічних позовах, та встановлені під час судового розгляду справи по суті.

Зазначила, що судом вивчений документ, наданий позивачем в якості доказу у справі - розписка від 01.06.2021, яка містить застереження, підписане Уваровою 0.1. - «15.04.2021 исправленному верить». З цього застереження суд зробив єдиний розумний та логічний висновок про те, що до розписки внесені виправлення, що підписані ОСОБА_2 та не підписані позивачкою. Суд, досліджуючи та оцінюючи цей доказ, не робив висновки про відмінності почерку, яким складена розписка та час вписаних текстів, а зробив висновки про погодження умов договору позики.

Зазначала, що оскільки відмінності почерку та час складення розписки не розглядалися, потреба у спеціальних знаннях, цілком справедливо не визначена судом як необхідна. Натомість, ретельне вивчення судом змісту наданої як доказ розписки - це виконання судом свого процесуального обов`язку.

Вважає, що встановлення судом факту передання грошових коштів за борговою розпискою є цілком обґрунтованим, оскільки вивчення тексту (не почерку та давності складення) доводить факт отримання саме означеної суми позики. Факт часткової оплати за розпискою у судовому засіданні не спростовувався. Так само, як і не спростовувала цього відповідачка ОСОБА_2 і у зустрічному позові, де вона пише: «не дивлячись на те, що мене фактично примусили виплачувати надумані відсотки за вже виконаним договором позики від 16.11.2004 року, я вирішила виплатити ці гроші (мається на увазі складена під примусом розписка)....». Тобто факт сплати саме за підписаною розпискою від 01.06.2017 скаржник ОСОБА_2 не заперечує.

Вказала, що суд правомірно не врахував висновки Верховного Суду, викладені ним у постанові від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц, оскільки у наведеній справі судами встановлені відмінні фактичні обставини.

Твердження ОСОБА_2 про те, що у якості позики вона віддала лише ордер не відповідають тексту написаної розписки.

Вказала, що ОСОБА_2 маніпулює фактами, намагаючись створити в суду думку про кримінальний характер дій ОСОБА_4 .

Звертається увагу на те, що до правоохоронних органів та із позовом про визнання договору позики неукладеним ОСОБА_2 звернулася лише після того, як ОСОБА_4 подала позов про стягнення суми боргу, тобто через три роки після його укладення.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2023 року провадження у справі зупинене до встановлення кола спадкоємців ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 червня 2023 року провадження у справі відновлено.

Залучено до участі у справі в якості позивачів за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 спадкоємців позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2004 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчено ПН ХМНО Літвіновою Я.М. та з якого вбачається, що ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_3 10 000,00 грн із терміном погашення до 16.11.2005 без зазначення відсотків за користування позикою (а.с.19).

01.06.2017 ОСОБА_2 склала розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_3 по договору займу кошти у розмірі 36 900 грн у присутності ОСОБА_5 . В якості «займа» віддала ордер на квартиру. В разі невиконання вказаного зобов`язання у визначений строк, ОСОБА_3 може стягнути кошти через суд у подвійному розмірі. Вказану суму зобов`язалась віддати до 01.01.2019 року (а.с.9).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що зміст дослідженої розписки підтверджує як факт укладення договору позики, так і його виконання ОСОБА_3 , а саме передачу коштів ОСОБА_2 , та часткове виконання останньою зобов`язання з повернення коштів.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди суд визнав не доведеними належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що обставини, наведені у ньому, не підтвердженні належними і допустимими доказами, зокрема у частині вчинення тиску на ОСОБА_2 .

Відмову у задоволенні позову третьої особи - ОСОБА_1 , суд аргументував тим, що зі змісту оглянутого в судовому засіданні ордера на квартиру вбачається, що він виданий на ім`я ОСОБА_7 для вселення у вищезазначену квартиру і немає жодного відношення до третьої особи, окрім того після вселення у квартиру ордер втрачає будь-яку юридичну значимість.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наведені висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року (справа № 6-996 цс 17), постанові Верховного Суду від 06 червня 2022 року (справа № 591/1517/18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що всупереч вимогам ст.12, ст.3, ст.81 ЦПК України позивач за зустрічним позовом і третя особа, яка заявила самостійні вимоги, не довели належними і допустимими доказами обставини, на які вони посилалися у підтвердження заявлених ними вимог.

Суд першої інстанції ретельно дослідив і проаналізував зміст оригінала розписки від 01 червня 2017 року (а.с.71-72), який містить передбачені законом (ст.1046, ст.1047, ст.1049 ЦК України) вимоги до такого виду правочинів, і зробив обгрунтований висновок про доведеність як факта укладення договору позики, так і факта його реальності, тобто передачі коштів боржнику.

Заперечуючи «безгрошовість» розписки, ОСОБА_2 відповідно до приписів абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України не подала суду жодних доказів.

Фраза у розписці про передачу ОСОБА_3 ордера на квартиру (без зазначення на яку саме) не впливає на правомірність укладеного договору позики та не свідчить про укладення між сторонами договору іпотеки, оскільки до такого виду правочинів законом передбачені певні вимоги (ст.577 ЦК України), невиконання яких має наслідком нікчемність правочину (ч.1 ст.219 ЦК України).

У справі відсутні докази про узгодження між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 умов щодо можливого звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у разі невиконання останньою обов`язку з повернення коштів та вчинення ними реальних дій з укладення такої угоди (правочину), а передача ордера на квартиру, який дає виключно право на вселення і є дійсним протягом 30-ти днів, не може породжувати у ОСОБА_3 жодних прав на цю квартиру.

Вимога зустрічного позову про визнання неукладеним договору позики не відповідає встановленим законом (ст.16 ЦК України) способам захисту порушеного права та є самостійною підставою для відмови у позові.

Інші доводи апеляційних скарг з урахуванням практики Європейського суду з прав людини у питанні застосування і тлумачення п.1 статті 6 Конвенції (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) не потребують детальної оцінки з урахуванням характеру спору, наданих у справу доказів, встановлених фактичних обставин та правових позицій сторін спору.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов