Провадження № 2/752/3809/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2023 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Крекотень О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання правочинів недійсними, -

присутні:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: Єлєнін С.М. - адвокат (ордер серії АА №1312237 від 06.06.2023р.)

представник відповідача: Кравець Т.П. (дов. №15/08/23014 від 15.08.2023р.)

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання правочинів недійсними, за яким просить визнати недійсним Договір на постачання теплової енергії №1 від 12.08.2020р., визнати недійсним публічний договір приєднання про надання комунальної послуги теплової енергії, оприлюднений КП «Київтеплоенерго» на своєму офіційному сайті за посиленням: https/kmda/gov.ua/ukladannya-dogovoru-z-kp-kyyivteloen, у частині о/р 00104.

В обгрунтування позову зазначає, що є власником нежитлового приміщення №100 (в літ. А) загальною площею 62,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуте на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.03.2019р. №14031. 12.08.2020р. між позивачем та відповідачем був укладений Договір на постачання теплової енергії №1, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених Договором. Актом №2/2-305-1618 від 23.07.2020р., який було складено та підписано сторонами вказано наступний стан системи опалення: радіатори опалення відсутні, по приміщенню проходять транзитні трубопроводи загальнобудинкової системи опалення. Актом від 14.07.2022р. №4971 вказано, що загальнобудинкова, на час обстеження опалювальних приладів приєднаних до загальнобудинкової системи ЦО не виявлено. Через приміщення проходять транзитні мережі системи опалення ЦО (не ізольовані). Разом з тим, представник відповідача відмовився від підписання Акту-претензії від 14.07.2022р. стосовно ненадання послуги з постачання теплової енергії за потреби опалення нежитлового приміщення позивача, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Зі слів представника відповідача, підставою відмови є відсутність у нього відповідних повноважень. У подальшому, позивачем отримано листа від відповідача, в якому вказано, що Договір №1 від 12.08.2020р. вважається припиненим у частині постачання теплової енергії, а замість нього вважається укладеним типовий публічний договір приєднання про надання комунальної послуги теплової енергії (о/р 00104). Позивач звернувся до ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» із заявою провести будівельно-технічне дослідження та надати висновок експерта. За висновком експерта від 26.08.2022р. №26/08/22, нежитлове приміщення №100 (в літ. А), загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 не забезпечене опаленням від системи централізованого опалення. Позивач вказує, що Договір на постачання теплової енергії №1 від 12.08.2020р. було укладено нею внаслідок помилки, яка полягала в тому, що вона вважала, що нежитлове приміщення №110 (в літ. А) загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечене опаленням від системи централізованого опалення. Названа обставина має істотне значення, так як відсутність забезпечення опаленням від системи централізованого опалення нежитлового приміщення №100 (в літ. А), загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , виключає можливість надання позивачу, як споживачу, послуги (комунальної послуги) з постачання теплової енергії на потреби опалення зі сторони відповідача. З огляду на це, типовий публічний договір приєднання про надання комунальної послуги теплової енергії (о/р 00104) також є таким, що укладений позивачем помилково. Враховуючи вказані обставини, позивач просить визнати недійсними Договір на постачання теплової енергії №1 від 12.08.2020р. та публічний договір приєднання про надання комунальної послуги теплової енергії, оприлюднений КП «Київтеплоенерго» на своєму офіційному сайті за посиленням: https/kmda/gov.ua/ukladannya-dogovoru-z-kp-kyyivteloen, у частині о/р 00104 з підстав, визначених ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України.

Відповідач надав письмовий відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позову. У відзиві зазначає, що нежитлове приміщення позивача (опалювальна площа 59,97 кв.м.) підключено від загальнобудинкової системи опалення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Система централізованого опалення житлового будинку обладнана теплолічильником типу Multical UF CDE, завод. №6189912. Зазначене приміщення по АДРЕСА_1 є частиною загальнобудинкової системи опалення. Договір №1 від 12.08.2020р. позивачем укладено добровільно, при цьому перед підписанням позивач повинна була ознайомитися зі змістом самого договору. Крім того, згідно оборотно-сальдової відомості, позивачем було здійснено оплати за жовтень, листопад, грудень 2020р., січень, лютий та квітень 2021р., що означає, що позивач визнала виконаними зобов`язання відповідача з постачання теплової енергії та відповідно оплатила їх. Станом на 01.03.2023р. заборгованість у позивача перед позивачем відсутня. Приміщення позивача є частиною загальнобудинкової системи опалення. Відповідач зазначає, що відсутність опалювальних приладів у приміщенні не означає, що приміщення відключене від загальнобудинкової системи централізованого опалення у визначеному законодавством порядку. Що стосується висновку експерта від 26.08.2022р., наданого позивачем, то ним теж зафіксований фактичний стан системи опалення у самому приміщенні. Будь-яких доказів, що приміщення було відключено від системи централізованого опалення позивачем не надано.

У відповіді на відзив позивач не погоджується із викладеними у відзиві доводами відповідача, вважає їх безпідставними. Вказує, що при укладенні оспорюваних правочинів вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо забезпечення опаленням приміщення від системи централізованого опалення будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Укладаючи договори, помилково вважала, що оскільки приміщення знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , то дана обставина автоматично свідчить про факт його підключення до загальнобудинкової системи централізованого опалення, а отже, і забезпечення приміщення опаленням від даної системи. Зважаючи на це, а також те, що послуги з постачання теплової енергії до будинку надаються відповідачем, позивачем були укладені оспорювані правочини з відповідачем. Разом з тим, як було встановлено пізніше, приміщення не забезпечене опаленням від системи центрального опалення будинку, а по приміщенню проходять лише транзитні трубопроводи загальнобудинкової системи опалення. Відсутність забезпечення нежитлового приміщення опаленням від системи централізованого опалення будинку виключає можливість надання позивачу, як споживачу, послуги з постачання теплової енергії на потреби опалення, зі сторони відповідача, що порушує права позивача та інтереси через виникнення у позивача грошових зобов`язань за послугу, яку не отримала, а також не отримання самої послуги. Зобов`язання, які виникли за спірними правочинами, не ґрунтуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості по відношенню до позивача.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.02.2023р. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 07.06.2023р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивача та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечила проти задоволення позову, вказавши на його необгрунтованість та недоведеність.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

За статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29.03.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., зареєстрованого в реєстрі за №14031, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення номер 100 (літ. А), загальною площею 62,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12.08.2020р. між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», як теплопостачальною організацією, та ОСОБА_1 , як споживачем, був укладений Договір №1, предметом якого стало постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених цим Договором.

У відповідності до п. 2.2. Договору теплопостачальна організація зобов`язалася, в тому числі, постачати теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та обсягах згідно з Додатком №1 до цього Договору; підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі на тепловому вводі будівлі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською державною адміністрацією.

У свою чергу, за пунктом 2.3. Договору споживач зобов`язався, зокрема, додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені в Додатку №1 до Договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Додатком №1 до Договору визначено обсяги постачання теплової енергії споживачу.

Додатком №3 до Договору встановлені тарифи на теплову енергію.

Порядок розрахунків за теплову енергію визначений у Додатку №4 до Договору.

Згідно з Додатком №7 до Договору передбачені Умови припинення постачання теплової енергії.

Крім того, відповідач на своєму веб-сайті здійснив публікацію індивідуальних договорів, що є договорами приєднання, і з 01.11.2021р. договірні відносини між позивачем та відповідачем врегульовуються положеннями індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання, встановленим Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України№830 від 21.08.2019р.

Згідно Акту №2/2-305-1618 від 23.07.2020р., складеного представником відповідача та позивачем щодо приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_1 , радіатори опалення відсутні, по приміщенню проходять транзитні трубопроводи загальнобудинкової системи опалення.

Згідно Акту №4971 (обстеження нежитлового приміщення для укладення договору) від 14.07.2022р., складеного та підписаного позивачем та представником відповідача щодо приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено наступне: стан системи опалення - загальнобудинкова, на час обстеження опалювальних приладів, приєднаних до загальнобудинкової системи ЦО, не виявлено, через приміщення проходять транзитні мережі системи ЦО (не ізольовані).

У складеному Акті-претензії від 14.07.2022р., підписаному позивачем та споживачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , щодо якості та/або кількості надання послуг з постачання теплової енергії, зокрема, стосовно ненадання послуги з постачання теплової енергії на потреби опалення приміщення споживача, а саме: АДРЕСА_1 , в період опалювальних сезонів, починаючи з першого, після укладення 12.08.2020р. Договору на постачання теплової енергії №1, зазначено, що за результатами перевірки встановлено стан системи опалення: на момент укладення договору, тобто 12.08.2020р., відсутній комплекс пристроїв, що виконують функцію опалення - радіатори, тобто відсутня система опалення. По приміщенню проходять транзитні трубопроводи загальнобудинкової системи опалення.

Із Акту-претензії вбачається, що зі сторони відповідача він не підписаний, проставлена помітка «відмовився від підпису (прибула особа без повноважень) ОСОБА_4 ».

Позивач вважає, що вказані вище договори на постачання теплової енергії (публічний договір приєднання в частині о/р 00104) мають бути визнані недійсними на підставі ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, оскільки при укладенні оспорюваних правочинів позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо забезпечення опаленням приміщення від системи централізованого опалення будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Укладаючи договори, позивач помилково вважала, що оскільки приміщення знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , то дана обставина автоматично свідчить про факт його підключення до загальнобудинкової системи централізованого опалення, а отже, і забезпечення приміщення опаленням від даної системи. Зважаючи на це, а також те, що послуги з постачання теплової енергії до будинку надаються відповідачем, позивачем були укладені оспорювані правочини з відповідачем. Разом з тим, як було встановлено пізніше, приміщення не забезпечене опаленням від системи центрального опалення будинку, а по приміщенню проходять лише транзитні трубопроводи загальнобудинкової системи опалення. Позивач при цьому, в тому числі, посилається на Висновок експерта від 26.08.2022р. №36/08/22.

Відповідач заперечує проти визнання договорів недійсними, вказуючи про те, що нежитлове приміщення позивача є частиною загальнобудинкової системи опалення. Відсутність опалювальних приладів у приміщенні не означає, що приміщення відключене від загальнобудинкової системи централізованого опалення у визначеному законодавством порядку. Будь-яких доказів, що приміщення було відключено від системи централізованого опалення позивачем не надано.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

У відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановлений законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства; зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України); відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За частиною 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, за умовами наведеної норми закону не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. При цьому під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс України розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв`язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення.

Пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлює, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення; не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, згідно листа Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» від 06.07.2023р. «Про надання інформації» повідомлено, що з 01.05.2018р. КП «Київтеплоенерго» експлуатує котельні, теплові мережі, теплові пункти, засоби обліку та інше допоміжне обладнання на них та набуло статус теплопостачальної організації і, відповідно, виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та проводить розрахунки зі споживачами. Житловий будинок на АДРЕСА_1 , забезпечується централізованим опаленням від індивідуального теплового пункту, який перебуває на балансі та обслуговуванні РТМ «Печерськ» КП «Київтеплоенерго». Проєктом забудови в нежитловому приміщенні №100 (в літ. А) опалювальних приладів не передбачено, але у вказаному приміщенні проходять загальнобудинкові мережі централізованого опалення.

Судовим експертом Сверидою Олександром Миколайовичем складено висновок експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 26.08.2022р. №26/08/22, за яким зроблено висновок про те, що нежитлове приміщення №100 (в літ. А) загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , не забезпечене опаленням від системи централізованого опалення.

По тексту дослідження експерт, узагальнюючи, відмітив наступне: опалення це штучне нагрівання приміщення в опалювальний період року для компенсації тепловтрат та підтримання нормованої температури; централізована система опалення включає в себе три основні елементи: джерело теплоти (центральна котельня, в якій нагрівається теплоносій), мережа трубопроводів, яка транспортує теплоносій до опалювальних приладів та від опалювальних приладів до котельні; опалювальні прилади, які передають тепло від теплоносія у приміщення; у групі нежитлових приміщень №100 (в літ. А) загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні опалювальні прилади системи централізованого опалення; через окремі приміщення групи нежитлових приміщень №100 (в літ. А) загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , проходять трубопроводи, які можуть бути складовими системи централізованого опалення для транспортування теплоносія до приладів опалення в інших приміщеннях будинку. Підсумовуючи, експерт зробив висновок про те, що нежитлове приміщення №100 (в літ. А), загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , не забезпечене опаленням від системи централізованого опалення, оскільки у приміщенні відсутні опалювальні прилади, призначені для нагрівання приміщення, а наявні трубопроводи, які можуть бути складовими системи централізованого опалення, що призначені для транспортування теплоносія до приладів опалення в інших приміщеннях будинку, не можуть забезпечити підтримання нормованої температури в опалювальний період року.

Суд відмічає, що при розгляді справи встановлено, що на момент укладення оспорюваних правочинів позивач мала намір на укладення саме договору на постачання теплової енергії, а не будь-якого іншого договору, тобто розуміла правову природу договору. Діяла без примусу, вільно, зворотного не доведено. При цьому, слід відмітити, що під природою правочину розуміється сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплює собою його характеристику з позицій оплатності або безоплатності, правових наслідків його вчинення.

Судом не встановлено помилки позивача щодо прав та обов`язків сторін, допущеної при укладенні спірних договорів.

Так, договорами чітко передбачений, зокрема, обов`язок відповідача постачати теплову енергію позивачу (пп. 2.2.1. Договору). У свою чергу, обов`язок позивача оплачувати за надану послугу (пп. 2.3.1. Договору). Також обов`язок відповідача підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі на тепловому вводі будівлі згідно з температурним графіком (пп. 2.2.2. Договору); забезпечення розміщення інформації про зміну тарифів (пп. 2.2.3. Договору). Обов`язки позивача додержуватися умов та порядку припинення подачі теплової енергії, які передбачені в Додатку №7 до Договору; зазначити всі об`єкти теплоспоживання, підключені до теплових мереж (найменування, теплові навантаження, обсяги теплоспоживання, займана площа) в Додатках №8 та №9 до Договору, а також інші обов`язки, визначені спірними договорами.

Серед прав позивача за договорами визначено вимагати від відповідача виконання умов договорів, вимагати поновлення теплопостачання своїх об`єктів після усунення порушень, якщо подання теплової енергії було припинено (обмежено).

Позивачем не наведено, а судом не встановлено щодо яких обов`язків чи визначених прав відбулася помилка.

Позивач вказує, що укладаючи договір вона помилково вважала, що нежитлове приміщення, яке належить їй на праві власності, підключене до загальнобудинкової системи централізованого опалення, а пізніше встановила, що по приміщенню проходять лише транзитні трубопроводи загальнобудинкової системи опалення.

Дійсно, листом від 06.07.2023р. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» повідомило позивача про те, що проєктом забудови в нежитловому приміщенні №100 (в літ. А) опалювальних приладів не передбачено, але у вказаному приміщенні проходять загальнобудинкові мережі централізованого опалення.

За висновком експерта від 26.08.2022р. №26/08/22 також вбачається, що нежитлове приміщення, що належить позивачу на праві власності, не забезпечене опаленням від системи централізованого опалення, оскільки у приміщенні відсутні опалювальні прилади, призначені для нагрівання приміщення. В ньому наявні трубопроводи, які можуть бути складовими системи централізованого опалення, однак вони не можуть забезпечити підтримання нормованої температури в опалювальний період року.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що купуючи нежитлове приміщення, згідно Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29.03.2019р., позивач, як покупець, оглянула предмет договору (нежитлове приміщення номер 100 (в літ. А), загальною площею 62,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ), недоліків або дефектів, які перешкоджають використанню предмета договору за цільовим призначенням на момент огляду не виявила, претензій до покупця щодо якісних характеристик предмета договору не мала (п. 1.5. Договору купівлі-продажу).

При цьому зрозуміло, що тільки особа з відповідною освітою може розібратися, яким чином відбувається забезпечення, зокрема, теплопостачання до приміщення із будівельної чи технічної точки зору. Однак, будь-який покупець нерухомості, як зацікавлена особа, купуючи об`єкт з певною метою, в даній ситуації, як зазначила позивач, під використання як офісу, визначає та встановлює для себе, чи забезпечене приміщення водопостачанням (гарячим, холодним), водовідведенням, електропостачанням, теплопостачанням іншими комунальними та житловими послугами, а тому в ситуації, яка склалась, суд позбавлений можливості припустити, що позивачка допустила помилку саме при укладенні спірних договорів.

При цьому суд звертає увагу, що наявність доказів, які підтверджують невиконання умов договору щодо постачання теплової енергії у приміщення позивача, може бути підставою для розірвання договору в порядку, визначеному договором або законом, та не мають наслідком визнання його недійсним.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем не доведено позовні вимоги, а, отже, слід відмовити в задоволенні позову.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання правочинів недійсними залишити без задоволення.

2 Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001,м. Київ, вул. Івана Франка, буд. 5, ).

Повний текст рішення суду складений та підписаний 10.10.2023р.

Суддя І.О. Ольшевська