ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6876/23 Справа № 201/7680/21 Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення коштів на навчання

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2021 року Дніпровський державний медичний університет звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів на навчання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на основі протоколу засідання приймальної комісії від 04 серпня 2008 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» (далі ДЗ «ДМА» ) №490-ос від 04.08.2008 року ОСОБА_1 зараховано на перший курс ДЗ «ДМА». 01 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою б/н (далі угода). Відповідач був зарахований на 1 - й курс II медичний факультет за напрямом підготовки - медико-профілактична справа. Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язався прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем та він відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України). На виконання умов Угоди після завершення навчання згідно протоколу № 1 від 06.12.2013 року п. 66 засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «ДМА» відповідач направлений Департамент охорони здоров`я Запорізької ОДА КУ «Пологівський ЦПМСД» Семенівська АЗПСМ - лікар загальної практики - сімейний лікар. Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» № 430 ос від 19 червня 2014 р. «Про випуск спеціалістів». Відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видало документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Згідно листа ДОЗ Запорізької ОДА КУ «Пологівський ЦПМСД» від 27.03.2018 р. № 284/01-16 відповідач 06.03.2018 р. звільнився за власним бажанням з посади лікаря. 30.10.2019 р. на ім`я відповідача була направлена від ДЗ «ДМА» претензія № 3079/13 від 30.1O.2O19 р., але відповіді на неї позивач не отримав. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язанні внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА», за місцем направлення не відпрацювала 3 роки згідно умов угоди. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, укладеної між Позивачем та Відповідачем в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року №84), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти; підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Всього з державного бюджету витрачено на навчання відповідача кошти у сумі 129 895 гри. 28 коп. Просили стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 129 895 гри. 28 коп.; стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 2 270.00 грн.(а.с.2-3)

Рішенням Синельниківського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2023 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання в розмірі 129895 гривень 28 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 гривень 00 копійок. (а.с.157-161).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову (а.с.166-171).

В порядку ст. 360 ЦПК України, від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просили, рішення суду 1 інстанції залишити без задоволення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2008 року між Дніпропетровською державною медичною академією МОЗ України та ОСОБА_1 укладено угоду б/н про підготовку фахівців з вищою освітою.

З угоди вбачається, що ОСОБА_1 після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечується місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років.

Студент зобов`язується: володіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямом підготовки медико профілактична справа; прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод.

Угода набирає чинності з моменту підписання і діє до 30.06.2014 року.

З наказу №490-ОС від 04.08.2008 року виданого ректором Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» вбачається, що згідно з умовами прийому у вищі навчальні заклади України і правил прийому до ДДМА на 2008 рік, та на основі протоколу засідання приймальної комісії від 04 серпня 2008 року ОСОБА_1 зарахований на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії II медичний факультет за напрямом підготовки - медико-профілактична справа.

Згідно Витягу з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» 2014 року, які навчалися за державним замовленням № протоколу 1 від 06 грудня 2013 року пункт 66 ОСОБА_1 направлений до ДОЗ Запорізької облдержадміністрації, КУ «Пологівський ЦПМСД№ Семенівська АЗСП на посаду лікаря загальної практики сімейний лікар.

З наказу №430ос від 19 червня 2014 року ОСОБА_1 закінчив ДЗ №Дніпропетровська медична академія МОЗУ».

З повідомлення головного лікаря КУ «Полгівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Пологівської районної ради Запорізької області Дуб А.М. вбачається, що адміністрація КУ «Пологівський ПМСД», повідомляє, що ОСОБА_1 , випускника Дніпропетровської державної медичної академії 2014 року, який з 01.08.2014 року прийнятий на посаду лікаря-інтерна з загальної практики сімейної медицини для проходження інтернатури зі спеціальності «Загальна практика сімейна медицина» (Наказ Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації від 25.06.2014 року №194-о), з 01.08.2016 року переведений на посаду завідувача (лікаря загальної практики сімейного лікаря) амбулаторії загальної практики сімейної медицини м. Поголи-5 після проходження інтернатури (направлений на роботу №66 виданого МОЗ України 17.03.2014 року) було звільнено з роботи 06.03.2018 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Згідно розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням, на навчання студента медичного факультету Дніпровського державного медичного університету ОСОБА_1 (випуск 2014 року) за навчальні роки 2008-2014 становить 129 895, 28 грн. фінансування з держбюджету включає витрати на фонд оплати праці, витрати на комунальні послуги, стипендію.

30.10.2019 року на адресу ОСОБА_1 . Дніпропетровським державним медичним університетом була надіслана претензія про сплату заборгованості відповідно до угоди б/н від 01.09.2008 року про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно якої останнього було повідомлено про наявність заборгованості по витратам на навчання у сумі 129895 грн. 28 коп., які було витрачено з державного бюджету за державним замовленням. Також повідомлено останнього, що у разі невиконання заявлених у цій претензії вимог до 29.11.2019 року у повному обсязі, вони змушені будуть звернутися до суду за примусовим задоволенням вимог.

Так, пункт 6 Порядку призначення і виплати стипендій передбачав, що соціальні стипендії призначаються студентам і курсантам, які потребують соціального захисту та яким за підсумками навчання не призначена академічна стипендія. Підставою для призначення соціальної стипендії є наявність в особи права на отримання державних пільг і гарантій, установлених законами для відповідних категорій громадян.

Пункт 1 Порядку призначення і виплати стипендій (в чинній редакції, далі - чинна редакція Порядку призначення і виплати стипендій) передбачає, що його дія поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах або наукових установах (далі - навчальні заклади) за державним (регіональним) замовленням за рахунок коштів загального фонду державного (відповідного місцевого) бюджету, зокрема, студентів денної форми навчання вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації (наукових установ) (далі - студенти) (підпункт 2).

Відповідно до пункту 4 чинної редакції Порядку призначення і виплати стипендій особам, визначеним пунктом 1 цього Порядку, призначаються такі стипендії:

1) академічні, зокрема, особам, зазначеним у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку - за результатами навчання у закладах вищої освіти (наукових установах);

2) соціальні - на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян.

Задовольняючи позовні вимоги, в повному обсязі, суд 1 інстанції виходив із того, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», з 01.08.2014 року прийнятий на посаду лікаря-інтерна з загальної практики сімейної медицини для проходження інтернатури зі спеціальності «Загальна практика-сімейна медицина», з 01.08.2016 року переведений на посаду завідувача (лікаря загальної практики - сімейного лікаря) амбулаторії загальної практики - сімейної медицини м. Пологи-5 після проходження інтернатури, але останнього з 06.03.2018 року було звільнено з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2008 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Заборгованість відповідача за навчання складає 129 895,28 грн., правильність проведення позивачем розрахунку цієї заборгованості відповідачем не спростовано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено і не спростовано відповідачем і матеріалами справи, що ОСОБА_1 , закінчивши навчання за кошти державного бюджету України в Дніпропетровському державному медичному університеті, звільнився з лікарні не відпрацювавши три роки відповідно до направлення на роботу.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В своїй постанові від 26.01.2021 року №607/3693/17 Верховний суд виклав таку позицію: « … вирішуючи аналогічні спори, судам слід керуватись таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.».

Якщо частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

Як зазначається в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору щодо здобуття відповідачем зазначеної освіти, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01 вересня 2006 року, регулюються саме нею.

Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою.

Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди від 01 вересня 2006 року), пункту 2 Указу Президента №77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2006 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2006 року) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).

Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.

ОСОБА_1 добровільно підписуючи угоду від 01 вересня 2008 року, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Вирішуючи цей спір, суд вважає, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2008 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення Медуніверситету три роки (відповідно до направлення на роботу) та необхідності ОСОБА_1 відшкодування вартості його навчання у Медуніверситеті.

Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).

Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.

До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 закінчивши навчання на бюджетній формі, не відпрацював трирічний строк, звільнився за власним бажанням з місця направлення, тим самим не дотрималась вимоги частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» та угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2008 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Такі висновки суду узгоджуються із правовими висновками, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин між випускником та замовником щодо повернення понесених на навчання витрат норма ст.52 Закону України №1060-XII (у редакції, чинній на час вступу відповідача до університету) не застосовуються, оскільки на час звернення позивача з позовом до суду ця норма втратила чинність є безпідставними з таких підстав.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01.09.2008 року, регулюються саме нею.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача з чим погоджується і апеляційна інстанція щодо відсутності обов`язку відповідача відшкодувати вартість навчання, так як Угодою не передбачена така відповідальність, як не відпрацювання трьох років, а також про зміну напрямку підготовки необхідно укладення додаткової угоди. Як зазначалося вище, відповідач добровільно взяв на себе обов`язок відпрацювати три роки після закінчення навчання та його обов`язок відшкодувати витрати позивачеві передбачений низькою нормативних актів, які наведені вище. Крім того, під час визначення спеціальності «Лікар загальної практики сімейний лікар», від сторін угоди не надходило заяв з приводу необхідності укладення додаткової угоди. Тому вказані доводи представника відповідача не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: