Номер провадження: 22-ц/813/3362/23
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2022 року у складі судді Ярема Х.С.,

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 . З 2013 року відповідач в квартирі за місцем реєстрації не проживає, витрати на утримання квартири не несе. Його відсутність підтверджується актом, підписаним сусідами, проте, як зазначили позивачі, відповідач самостійно з реєстрації не знімається, його місцезнаходження не відоме. Вказані обставини є перешкодою у розпорядженні особистою власністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вважаючи, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, що стало підставою для незаконного та необґрунтованого рішення суду першої інстанції, звернулись до суду апеляційною скаргою та просять рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що у матеріалах справи відсутні будь-які заперечення відповідача щодо позовної заяви. Суд не прийняв до уваги ту обставину, що відповідач не є власником квартири, а також те, що останній не є членом сім`ї позивачів, починаючи з 2013 року не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Вважають, що в матеріалах справи достатньо доказів, які в сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи - факту перебування квартири у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і факту наявності перешкод у користуванні власниками їх власністю, які входять до предмета доказування у даній справі.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, ОСОБА_3 - не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, заяв про відкладення розгляду справи не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 , дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що всупереч ст. 81 ЦПК України належними та допустимими доказами позивачі не довели, що відповідач відсутній у спірному приміщенні понад встановлені строки без поважних причин, наданий позивачами акт про не проживання особи за місцем реєстрації не є належним доказом у справі та ним не підтверджуються причини відсутності особи, відсутні докази не чинення відповідачу перешкод у доступі до житла. Не надано доказів того, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні та втратив інтерес до нього, а також доказів наявності у відповідача будь-якого іншого житла.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (частини 1 та 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійснені своїх прав та виконані обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 150 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі N 537/2210/18, провадження N 61-19233св19.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також має здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.1995 органом приватизації видано розпорядження № 68405 відповідно до якого передано у спільну часткову власність ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

03.10.1995 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, за яким ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в рівних частках належить квартира АДРЕСА_2 .

14.07.2017 ОСОБА_4 подарував належну йому частку 1/3 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 (договір дарування №408 від 14.07.2017 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н.В.).

Таким чином, квартира АДРЕСА_2 перебуває у власності ОСОБА_1 , якій належить 2/3 частини квартири, та ОСОБА_2 , якій належить 1/3 частини квартири.

Згідно з довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області відповідач ОСОБА_3 з 06.07.2005 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, відповідач був зареєстрований у спірній квартирі, коли її співвласниками були ОСОБА_4 та позивачі.

Відповідно до акту від 30.09.2021 за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з 2013 року ОСОБА_3 не проживає. Акт підписаний сусідами відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та засвідчений начальником ВД №8 КП ЖКС «Порто-Франківський».

Згідно пояснень позивачів відповідач не є членом їх сім`ї та з 2013 року не проживає в квартирі позивачів, де наразі мешкає відповідач не відомо.

Вбачається, що відповідач повідомлявся про розгляд судом першої інстанції справи, проте, судова повістка, яка направлялася на адресу його реєстрації, повернулася до суду з позначкою «за закінченням терміну зберігання». Повістки, направлення апеляційним судом повернулися з позначкою про те, що «адресат відсутній за вказаною адресою».

Судом апеляційної інстанції здійснено повідомлення про виклик до суду відповідача на сайті суду, отже, останній мав можливість дізнатися про наявність даного спору у суді, водночас будь-яких заперечень не надав, повістки не отримував.

Підстави, які б піддавали сумніву акт не проживання особи за місцем реєстрації з 2013 року, матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи те, що, залишаючись зареєстрованим в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , співвласниками якої є позивачі, відповідач з 2013 року не проживає в ній, факт того, що є членом сім`ї позивачів не довів, наявність зв`язків зі спірним майном не зазначав, слід вважати доведеним, що реєстрація місця проживання відповідача у вказаній квартирі створює для позивачів перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

З урахуванням балансу інтересів сторін та пропорційності переслідуваній легітимній меті, згідно зі статтею 8 Конвенції апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 06.10.2023

Головуючий:

Судді: