Справа № 943/18/22 Головуючий у 1 інстанції: Кос І. Б.
Провадження № 22-ц/811/1020/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретар Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Скоробагатого Миколи Вікторовича на рішення Буського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року в складі судді Коса І.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, -

встановив:

У січні 2022 року позивачка ОСОБА_1 через свого представника адвоката Скоробогатого М.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що його довірительці на праві приватної власності належить 5/8 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом №1640 від 23.12.2019 (спадкова справа №76/2005), свідоцтвом про право на спадщину за законом №1055 від 01.07.2020 (спадкова справа №18/2019), рішенням Кізлівської сільської ради Буського району Львівської області №4 від 25.02.2010 із додатком №1 (про зміну нумерації вказаного житлового будинку), який позивачка успадкувала після смерті батька ОСОБА_9 .

Натомість, свідоцтво про право на спадщину на інших 3/8 частини спірного житлового будинку нікому ще не видано. Спадкоємцем вказаного майна (3/8) за заповітом була ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і яка до дня смерті була зареєстрована і проживала у спірному житловому будинку.

У вказаному житловому будинку проживають без реєстрації: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які самовільно зайняли спірний житловий будинок і перешкоджають позивачці у користуванні належним їй (у частці) нерухомим майном, не допускаючи до нього. Відповідачі не є членами сім`ї позивачки, не пов`язані з нею спільним побутом чи взаємними правами та обов`язками, а між ними відсутні будь-які письмові домовленості щодо проживання у спірному будинку, а тому вони, на думку представника позивачки, підлягають виселенню. Крім того, відповідачі перестали сплачувати за житлово-комунальні послуги по спірному будинку, ведуть антигромадський спосіб життя, зловживають спиртними напоями, а також своїми діями довели вказаний будинок до занедбаного стану, внаслідок чого припинено подачу газу. Остання спроба позивачки потрапити в згаданий житловий будинок завершилась її зверненням до поліції з письмовою заявою від 24.05.2021, внаслідок чого встановлено, що у спірному житловому будинку без реєстрації проживають усі відповідачі. Останні вже зруйнували частину сараю, самовільно зрізали дерева. Неодноразові прохання позивачки щодо звільнення вказаного будинку відповідачі ігнорують, вказуючи на те, що даний будинок є власністю матері відповідачки ОСОБА_3 та баби відповідачки ОСОБА_4 , а саме - ОСОБА_10 , яка спадщину на спірний житловий будинок не оформила, а самі ж відповідачі не звертались за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_10 , що свідчить про безпідставність їхнього вселення у спірний житловий будинок, що в частці належить позивачці.

Відтак, на думку представника позивачки, порушення відповідачами права власності його довірительки, перешкоджання їй у праві володіння, користування та розпорядженням майном, є підставою для звернення до суду з указаним позовом, який просить задовольнити та усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном шляхом виселення усіх відповідачів з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання відповідачам іншого житлового приміщення зі звільненням вказаного будинку від їх особистих речей.

Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном - відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в інтересах якої виступає адвокат Скоробагатий М.В., вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи та неналежно досліджено і не надано належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам і фактам, суд безпідставно вважав позовні вимоги недоведеними і, фактично позбавив позивачку права власності, тобто права володіння, розпорядження своїм майном.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ст. 391 ЦК України.

Зазначає, що ОСОБА_1 є власником 5/8 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , решта 3/8 часток вказаного будинку не оформлена спадкоємцем ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня смерті вона була зареєстрована і проживала в АДРЕСА_1 ) одна, що стверджується довідкою Кізлівської сільської ради Буського району Львівської області №221 від 06.07.2020.

У вищезазначеному будинку без реєстрації проживають відповідачі у справі, які самовільно зайняли житловий будинок та перешкоджають ОСОБА_1 у користуванні належною їй часткою нерухомого майна, не допускають до нього, вони не є членами сім`ї позивачки, спільним побутом, взаємними правами та обов`язками із нею не пов`язані, між ними відсутні будь які письмові домовленості щодо проживання у спірному будинку, тому останні підлягають виселенню.

Окрім того, відповідачі перестали сплачувати комунальні платежі за отримані житлово-комунальні послуги, що призвело до утворення заборгованості, внаслідок чого до будинку припинено подачу газу, ведуть антигромадський спосіб життя, систематично влаштовують святкування в будинку, які супроводжуються масовими розпиваннями спиртних напоїв, приводять в будинок чужих людей без відома та згоди позивачки, внаслідок чого будинок знаходиться в занедбаному стані. Остання спроба потрапити до належного ОСОБА_1 житлового будинку завершилась написанням письмової заяви в поліцію. Відповідачі зруйнували частину сараю, а ОСОБА_3 самовільно позрізала на території домоволодіння дерева, у зв`язку з чим позивачка зверталась за допомогою в правоохоронні органи, однак згідно повідомлення Відділення поліції №2 Золочівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області від 17.03.2021 №2015/57/01-2021 прийнято рішення розгляд даних матеріалів припинити.

На неодноразові прохання позивача звільнити будинок, відповідачі ігнорують, а ОСОБА_13 вказує, що даний будинок є власністю її баби ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той час, як за прийняттям спадщини ОСОБА_10 ні дочка померлої ОСОБА_3 , ні онуки не звертались, спадкодавець проживала одна, а тому, відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Вказане свідчить про відсутність будь-яких підстав для вселення відповідачів в належний позивачці (в частці) житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Таким чином, порушення відповідачами права власності ОСОБА_1 , перешкоджання у праві володіння, користування та розпорядження майном, й стало підставою для звернення до суду із даним позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом примусового виселення відповідачів з житлового будинку по АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Зауважує, що суд першої інстанції неналежно оцінив наявні в справі докази та дійшов помилкового висновку про фактичний вступ в управління і розпорядження майном відповідачкою ОСОБА_3 , тобто про прийняття спадщини, а це лише 3/8 частки.

Із матеріалів витребуваної судом спадкової справи вбачається про звернення ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини лише в частині земельної ділянки, а не житлового будинку (його частини).

Судом не перевірені факти, які зафіксовані в довідці Буської міської ради №585 від 03.05.2022, а саме, що на день смерті ОСОБА_10 із нею проживали: дочка ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 , в той час із згідно довідки №221 від 06.07.2020, виданої Кізлівською сільською радою Буського району Львівської області, ОСОБА_10 , до дня смерті проживала в будинку по АДРЕСА_1 одна.

Наголошує, що довідка Буської міської ради №585 від 03.05.2022 отримана відповідачкою після відкриття провадження у справі і подана представником у поза процесуальний спосіб. Інформація не підтверджена актом обстеження орану місцевого самоврядування. Аналогічно після відкриття провадження у справі, відповідач ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Тому вважає помилковим висновок суду про прийняття спадщини ОСОБА_3 , а тим більше факту можливого користування усім нерухомим майном, як відповідачкою ОСОБА_3 , так і її членами сім`ї. Незважаючи на це, суд не аргументував можливості порушення прав позивачки, як власника 5/8 частин житлового будинку.

Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову за недоведеністю, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачі вселились у спірне житло як родичі попереднього власника ОСОБА_10 (діти та онуки), відповідачка ОСОБА_3 та члени її сім`ї (інші відповідачі по справі) мають законні очікування на отримання у спадщину частини спірного житлового будинку, а систематичного порушення ними правил співжиття судом не встановлено, іншого придатного для проживання житла відповідачі не мають, а відтак, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником 5/8 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом №1640 від 23.12.2019 на 3/8 (спадкова справа №76/2005), свідоцтвом про право на спадщину за законом №1055 від 01.07.2020 на 2/8 (спадкова справа №18/2019), рішенням Кізлівської сільської ради Буського району Львівської області №4 від 25.02.2010 із додатком №1 (про зміну нумерації вказаного житлового будинку), який позивачка успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 14, 15-17).

Як слідує із змісту заповіту ОСОБА_9 , посвідченого секретарем Кізлівської сільської ради Бурою Г.Я. від 07.12.2004 за №13, останній заповів усе своє майно в користь ОСОБА_1 (позивачки по справі) та ОСОБА_10 (матері відповідачки ОСОБА_3 ) (а.с. 13).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18.03.2005 р. (а.с.93)

Як встановлено судом ОСОБА_10 , 1945 р.н., проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), що стверджується довідкою Кізлівської сільської ради №221 від 06.07.2020, за змістом якої ОСОБА_10 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована і проживала в АДРЕСА_1 ) одна. Довідка була видана для подання в нотаріальну контору.

Згідно із довідкою Кізлівської сільської ради №383 від 2007 року ОСОБА_10 , 1945 р.н. проживала разом з ОСОБА_9 однією сім`єю з 1985 року і вели спільне господарство (а.с.103).

30.03.2005 року ОСОБА_10 звернулася до Буської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 (а.с. 136).

Проте, як слідує із змісту свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 23.12.2019 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.07.2020, Свідоцтво про право власності на спадщину на 3/8 часток спадкового майна після смерті ОСОБА_9 не видавалось.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.03.2023 року в справі №463/6829/21.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_10 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9 , оскільки станом на час його смерті разом з ним проживала та була зареєстрована за адресою спадкодавця, крім цього подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, тому вважається такою, що спадщину прийняла та набула права на спадкування 3/8 часток житлового будинку по АДРЕСА_2 , однак у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину не отримала та право власності не зареєструвала, що не позбавляло її право користування належною їй частиною спірного будинку.

Зазначені обставини не заперечувались учасниками справи, тому в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України не підлягали доказуванню.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 25.11.2019 ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 134).

Як вбачається із довідки Буської міської ради №585 від 03.05.2022, ОСОБА_10 до дня смерті проживала і була зареєстрована по АДРЕСА_2 , а разом із нею на день її смерті проживали: дочка ОСОБА_3 , 1969 р.н. (відповідачка по справі) та онука ОСОБА_4 , 1991 р.н. (відповідачка по справі), про що слідує із матеріалів справи (а.с. 133). Підставою для видачі довідки слугувала будинкова книга для прописки громадян в будинку АДРЕСА_2 .

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є донькою ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , і з якою на момент смерті вона проживала в АДРЕСА_2 без реєстрації. Згідно відмітки у паспорті, ОСОБА_3 зареєстрована в с. Побужани Буського району (а.с.132).

Довідка Кізлівської сільської ради №222 від 06.07.2020, на яку покликається сторона позивача про те, що станом на момент смерті ОСОБА_10 проживала одна в будинку по АДРЕСА_2 , не дає підстав для остаточного висновку про не проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою.

В свою чергу, згідно із довідкою Побужанського старостинського округу №175 від 02 травня 2022 року ОСОБА_3 дійсно зареєстрована в будинку АДРЕСА_3 , який перебуває в аварійному стані. (а.с.115).

При цьому, згідно із довідкою Буської міської ради №1197 від 21.10.2022 будинок АДРЕСА_3 є непридатним для капітального ремонту та подальшого проживання, а тому підлягає знесенню відповідно до чинного законодавства, як аварійний. Будинок не підключений до мереж електропостачання та до мереж газо та централізованого водопостачання. (а.с.153).

Встановлені судом обставини свідчать про неможливість проживання ОСОБА_3 за місцем своєї реєстрації.

Суд першої інстанції правильно врахував висновок Верховного Суду в постанові від 10 січня 2019 року в справі №484/747/17, де зазначено, що відсутність реєстрації місця проживання особи за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Звертаючись до суду з означеним позовом, однією із підстав усунення перешкод в користуванні будинком, позивачка зазначала про відсутність у відповідачів прав на користування таким, оскільки вони вселились до будинку самовільно, без надання відповідного рішення чи ордеру на вселення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю в них будь-яких прав для заняття жилої площі.

За положеннями статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Посилання позивачки на положення ч. 3 статті 116 ЖК України, якою передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, не може бути в даному випадку підставою для виселення відповідачів, оскільки вони вселились до будинку не самоправно, проживають в такому тривалий час, а тому позбавлення їх права на житло буде непропорційним із переслідуваною законною метою виходячи з положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Встановлено, що дочка ОСОБА_10 відповідач ОСОБА_3 разом з онукою ОСОБА_4 , 1991 р.н. проживали у спірному будинку по АДРЕСА_2 з.

Станом на 03.07.2020 у спірному будинку без реєстрації також проживали ОСОБА_5 , 1985 р.н. та ОСОБА_11 , 2018 р.н.

Стороною позивачки не надано жодних доказів про те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10 місце проживання ОСОБА_3 було відмінним від місця проживання та реєстрації її матері, що свідчить про те, що ОСОБА_3 була вселена у спірний будинок зі згоди своєї матері, якій на праві користування належала частина будинку.

Інші відповідачі у справі ОСОБА_4 , 1991 р.н., ОСОБА_5 1985 р.н., ОСОБА_6 , 1965 р.н., ОСОБА_7 , 1995 р.н., ОСОБА_14 , 1989 р.н. є членами сім`ї ОСОБА_3 та поселись у спірне житло саме за її згоди.

Колегія суддів звертає увагу, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив правовий висновок про те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що відповідачі проживають у спірній частині будинку по АДРЕСА_2 без відповідного дозволу на вселення попереднього власника та порушують її права як власника частини будинку.

Крім цього, заявлений в інтересах позивачки позов про виселення відповідачів, обґрунтований також тим, що останні ведуть антигромадський спосіб життя, систематично влаштовують святкування, які супроводжуються розпиваннями спиртних напитків, приводять чужих людей без відома та згоди позивача, внаслідок чого будинок знаходиться в занедбаному стані.

Статтею 116 ЖК України визначено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При застосуванні цієї норми потрібно досить ретельно підійти до збирання доказової бази, у даному випадку доказами можуть бути протоколи поліції, акти уповноважених органів, які підтверджують застосування до особи попередження чи заходів громадського впливу, у разі систематичного порушення правил проживання у будинку.

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 648/448/19 зазначив, що для застосування статті 116 ЖК України необхідною є наявність одночасно двох умов:1) систематичне порушення правил співжиття; 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справи, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Позивачкою у справі не надано належних доказів на підтвердження наявності відповідних підстав та обставин для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, а саме, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, відтак у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову з наведених вище підстав.

У постанові від 21 квітня 2021 року у справі №520/13358/17 (провадження №61-17833св20) Верховний суд зробив наступний правової висновок: «Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У справі яка переглядається виселення ОСОБА_3 та членів її сім`ї разом з дітьми без надання іншого жилого приміщення не буде пропорційним, бо вони несуть надмірний тягар.

Зважаючи на встановлені судом обставини, а також звертаючи увагу на баланс інтересів сторін спору, колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачка не може позбавити відповідачів права на житло.

Також, судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 09.11.2022 року в справі №758/14106/20, за яким право власності спадкоємця на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, виникає з моменту державної реєстрації такого права. До моменту ж такої реєстрації спадкоємець правомірно очікує на набуття у власність відповідного спадкового майна (володіє ним). Такі правомірні очікування підлягають захисту національними судами у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відтак встановивши, що відповідачка ОСОБА_3 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 , відповідно у неї виникли правомірні очікування на отримання у спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_10 , в тому числі і на 3/8 частини спірного житлового будинку, на які свідоцтво про право на спадщину не видавалось раніше,

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скоробагатого Миколи Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового постанови складено 04 жовтня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк