Справа № 309/3619/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів: Куштана Б.П., Мацунича М.В.

за участі секретаря: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року у складі судді Орос Я.Я. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки в спільному майні подружжя та поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні подружжя та поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визначення частки в спільному майні подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги в мотивовані тим, що вона з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі з 5 червня 2007 року. Рішенням Хустського районного суду від 15 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачем.

До спільно нажитого майна відноситься житлова квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем та є їх спільною сумісною власністю, придбана ними на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Чіжмарь С.І. за реєстровим номером 8317, та відповідно проведена державна реєстрація права власності на житлову квартиру за індексним номером 24771176 від 25.09.2015 року.

В квартирі зареєстровані та проживають крім неї з відповідачем їх двоє неповнолітніх дітей, іншого житла вони не мають.

В даний час між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки тому їх спільне проживання є неможливим, в зв`язку з чим позивач вважає за необхідне визначити належну їй частку в спільному майні подружжя .

З врахуванням наведеного позивач просила суд визначити її частку у спільно нажитому майні та визнати за нею право власності на 1/2 частку в спільній сумісній власності - квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні подружжя та поділ спільного майна подружжя, який прийнятий до розгляду ухвалою Хустського районного суду від 21 червня 2022р.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 вмотивовані тим, що 25.09.2015 р. року позивач уклав договір купівлі продажу та придбав трикімнатну квартиру житловою площею. 40,1 кв.м., загальною площею 62,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить йому на підставі договору купівлі - продажу бланк серія НАР №662636 від 25.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Чіжмарь С.І.

На момент укладення договору позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

23.09.2015 р. року була складена розписка відповідно до якої ОСОБА_1 , позичає грошові кошти від ОСОБА_5 для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та зобов`язувався повернути після продажі своєї 1/2 частки квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на квартиру АДРЕСА_4 від 29.12.2000 року.

21.12.2015 року позивач продав свою 1/2 частку житлової квартири, яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на квартиру АДРЕСА_5 . В той же день позивачем було повернуто грошові кошти де і була розписка від ОСОБА_5 , що боргові зобов`язання за розпискою від 23.09.2015 року ОСОБА_1 було виконано в повному обсязі, та ніяких претензій до нього немає.

Після розлучення ОСОБА_1 хотів добровільно домовитись з відповідачкою за взаємною згодою, поділити майно, яке було набуто під час шлюбу та перебувало у спільній сумісній власності. Однак, з відповідачкою у них виник спір щодо поділу майна та розміру належних їм часток.

Всі правовстановлюючі документи оформлені на ім`я ОСОБА_1 . Квартиру, яку він придбав, була куплена за власні кошти з відчуження попередньої квартири власниками, якої були позивач та його сестра ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що підтверджується договором купівлі-продажу ПАТ 095910 від 21.12.2015 року. Всі основні дії стосовно ремонтних робіт в квартири оплачувались ОСОБА_1 . Одна малолітня дитина проживає з позивачем, що підтверджується довідкою про реєстрацію виконавчого комітету Хустської міської ради, аліменти сплачуються своєчасно на другу малолітню дитину, яка проживає з відповідачкою, а тому він має право на 2/3 частки у спільному майні подружжя.

З врахуванням наведеного ОСОБА_1 у зустрічному позові просив суд визнати за ним право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 - на 1/3 частки даної квартири.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 мешканкою АДРЕСА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 р.н.о.к.п.п НОМЕР_2 мешканцем АДРЕСА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1736 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування зустрічного позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову і задовольнив первісний позов.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Представники сторін у справі адвокат Гринюк Г.В. та адвокат Казанцева Р.Р. подали суду письмові заяви, в яких просили розглянути справу у відсутності сторін та їх представників. Представник ОСОБА_2 - адвокат Гринюк Г.В. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. Представник ОСОБА_1 адвокат Казанцева Р.Р. підтримує апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності сторін та їх представників.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 , яка придбана сторонами в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і частки подружжя в даній квартирі є рівними.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки такий відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі з 5 червня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хустського районного суду від 15 квітня 2019 року розірвано.

Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

За договором купівлі-продажу від 25 вересня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Чіжмарь С.І. за реєстровим номером 8317, ОСОБА_1 придбав житлову квартиру АДРЕСА_1 і за ним 25.09.2015 року здійснено державну реєстрацію прав власності на дану квартиру.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Незважаючи на те, що квартиру було зареєстровано лише за ОСОБА_1 , однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту реєстрації права власності на нього.

Суд першої інстанції правильно встановив, що квартира АДРЕСА_1 набута сторонами у період перебування в зареєстрованому шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і є спільною сумісною власністю сторін, і виходячи із презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, позивачка має право на право на 1/2 частину даного майна.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , відповідно до ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України, не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не довів правових підстав для відступу від засад рівності часток подружжя та збільшення його частки на вказану квартиру до 2/3, та обґрунтовано відмовив йому у даних вимогах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: