Справа № 344/5433/23
Провадження № 2/344/1789/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

20 вересня 2023 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Мелещенко Л.В.

секретаря судового засідання Литвин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

29 березня 2023 року позивач Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 04 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 020-2914/840-0620 (на придбання майна), відповідно до пункту 1.1 якого ОСОБА_2 був наданий кредит у сумі 125 000,00 доларів США (за курсом НБУ станом на 04 грудня 2007 року 1 долар США дорівнює 5,05 грн, тож видана сума кредиту є еквівалентом 631 250,00 грн), строком до 01 грудня 2037 року. Цільове призначення виданого кредиту: на придбання майна, а саме: трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У той же час ціна квартири АДРЕСА_2 , за яку було придбано предмет іпотеки, складає 631 250,00 грн, що підтверджується пунктом 2.1 договору купівлі-продажу квартири, тобто предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_3 ) було придбано повністю за суму виданих кредитних коштів.

04 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки нерухомого майна, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку було передано предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 117,80 кв.м, житловою площею 74,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням належним чином ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором, позивачем було подано позовну заяву про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, зняття з реєстрації та виселення до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2013 року частково задоволено позовні вимоги позивача Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , а саме в рахунок часткового погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_4 , шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» права власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_4 , за ціною 758 000,00 грн та стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 345 835,78 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2013 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2013 року залишено без змін.

Також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2013 року залишено без змін.

З метою реалізації заочного рішення суду від 10 червня 2013 року позивач звернувся 01 липня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалки Р.О., яким було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно:- трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 117,80 кв.м, житловою площею 74,60 кв.м, за позивачем, номер запису про право власності: 15187947 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер інформаційної довідки №62495123 від 01 липня 2016 року).

Також з метою встановлення кола зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 117,80 кв.м, позивач звертався з запитом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Банахова Ю.Н.. На даний запит отримано відповідь про те, що у згаданій вище квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

14 лютого 2023 року позивачем було направлено вимогу ОСОБА_1 про добровільне виселення з власності банку: квартири АДРЕСА_2 , та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності. Зазначена вимога була вручена 22 лютого 2023 року.

Отже, позивач з 01 липня 2016 року є власником квартири АДРЕСА_2 з відповідним правом володіння, але без права на користування своїм майном та права на розпорядження таким в зв`язку із наявністю в такому зареєстрованих та фактично проживаючих осіб.

Таким чином, відповідач фактично проживає, зареєстрований за адресою місцезнаходження нерухомого майна, що належить на праві власності позивачу, однак на даний момент жодних правових підстав для цього не має, а відтак підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

За таких обставин позивач просить виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 117,80 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та стягнути понесені судові витрати у розмірі 2684,00 грн.

Ухвалою суду від 31 березня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 05 квітня 2023 року заяву Акціонерного товариства «Універсал Банк» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобівта програмного забезпечення «EasyCon» у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено у повному обсязі, ухвалено дану цивільну справу розглядати у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою суду від 29 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, зокрема, відповідач викликалася через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідача не надходив відзив на позов, а також жодних інших заяв або клопотань.

Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явилася в судове засідання без поважних причин та не повідомила про причини свої неявки в судове засідання, відзиву не подала, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 20 вересня 2023 року винесена відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

04 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», Банком, та ОСОБА_2 , Позичальником, був укладений кредитний договір № 020-2914/840-0620 (на придбання майна), відповідно до пункту 1.1 якого Кредитор зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 125 000,00 доларів США, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,45 грн в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 631250 грн за курсом НБУ на день укладення цього договору. Строк кредитування за цим договором становить період з дати надання Кредитором кредиту позичальнику по 01 грудня 2037 року. Цільове призначення виданого кредиту: на придбання майна, а саме: трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 117,8 кв.м (а.с.7-12).

04 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», Іпотекодержателем, та ОСОБА_2 , Іпотекодавцем, був укладений договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру, що має три кімнати з коморою в підвалі, загальна площа квартири 117,80 кв.м, житлова площа 74,6 кв.м, площа комори в підвалі 7,78 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.13-15).

30 листопада 2007 року між ОСОБА_3 , що діє від імені ОСОБА_4 , Продавцем, та ОСОБА_2 , Покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого Продавець зобов`язується передати у власність, а Покупець зобов`язується прийняти від Продавця квартиру АДРЕСА_2 і сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у договорі (а.с.16).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2013 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року, по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківський міський відділ управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, зняття з реєстрації та виселення позовні вимоги задоволені частково. В рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 020-2914/840-0620 від 04 грудня 2007 року у розмірі 1103835,78 гривень звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_5 та належить на праві власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Басай Р.М. 30 листопада 2007 року за реєстровим № 5701 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 30 листопада 2007 року за № 2532138, згідно витягу №5053396 від 30 листопада 2007 року, шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк», код ЄДРПОУ 21133352, місцезнаходження: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_5 , за ціною 758 000,00 гривень. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_5 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», код ЄДРПОУ 21133352, місцезнаходження: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, заборгованість за кредитним договором №020-2914/840-0620 від 04 грудня 2007 року в розмірі 345835 гривень 78 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.17-26).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є Публічне акціонерне товариство «Універсал банк» (а.с.27).

З відповіді приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Банахової Ю.Н. вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.28).

Позивач звертався з письмовою вимогою до відповідача ОСОБА_1 про добровільне виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності (а.с.29-31).

Згідно довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади міста Івано-Франківська Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 25 квітня 2023 року та відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Івано-Франківській області від 25 квітня 2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 05 травня 2009 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 55-56).

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Статтею 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої-другої статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми» для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частини першої і четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу України, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а у частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 Житлового кодексу України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 Житлового кодексу України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № N 6-1141цс16.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі №310/2950/18 дійшла висновків, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 Житлового кодексу Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 Житлового кодексу УРСР з урахуванням глави 26 Цивільного кодексу України та положень статті 379 Цивільного кодексу України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 зроблено висновки про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як стаття 40 Закону України «Про іпотеку», так і стаття 109 Житлового кодексу УРСР у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач Публічне акціонерне товариство «Універсал банк» є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою з 05 травня 2009 року зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач добровільно не звільнила житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги позивача.

За таких обставин, враховуючи те, що матеріали справи підтверджують надання позивальнику ОСОБА_2 125 000,00 доларів США кредиту на придбання нерухомості та за відсутності інших доказів, які могли б спростувати придбання спірного майна за кредитні кошти, суд вважає доведеним факт купівлі ОСОБА_2 спірного житла за кредитні кошти та передання такого в іпотеку задля гарантій виконання основного зобов`язання.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила: розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 52 такого змісту: «52. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення судом рішення про виселення з предмета іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15, зазначивши, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновиться без окремого рішення та закону.

Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з копії платіжної інструкції від 10 березня 2023 року, позивачем сплачено судовий збір за позовом у розмірі 2684,00 грн (а.с. 6).

Позовні вимоги задоволені повністю, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2684,00 грн.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 41, 47, Конституції України, статті 109 Житлового кодексу України, статей 1, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», керуючись статтями 2, 4, 9, 10-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити у повному обсязі.

Виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 117,80 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк», , судовий збір у розмірі 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні нуль копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач Акціонерне товариство «Універсал Банк», , місцезнаходження: 04114 м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 .

Вступна і резолютивна частини рішення складені та підписані у нарадчій кімнаті 20 вересня 2023 року.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Мелещенко Л.В. з 25 вересня 2023 року по 11 жовтня 2023 року повний текст рішення складено та підписано 13 жовтня 2023 року.

Суддя Мелещенко Л.В.