ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/4/22 Номер провадження 22-ц/814/3079/23Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Пікуля В.П., Одринської Т.В.

за участю секретаря Філоненко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Жолонко О.В., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката - Чолана М.В., третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 січня 2023 року ухваленого у складі головуючого судді Попова М.С., повний текст судового рішення виготовлено 25 січня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що, в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу ВЕВ № 107997, який посвідчений приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Шубою А.Ф., - ОСОБА_2 було придбано житловий будинку АДРЕСА_1 .

Також позивачка зазначала, що рішенням Карлівського районного суду від 13.04.2021 по справі №531/335/21 було розірвано шлюб між сторонами. На даний час сторони проживають окремо, позивачка не має правовстановлюючих документів на вказаний будинок. Рішенням Карлівського районного суду від 13.12.2021 позивачку було визнано такою, що втратила право користування спірним будинком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 24 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано будинок АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частину будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частину будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що часом придбання спірного майна: житлового будинку АДРЕСА_1 є період перебування сторін у шлюбі. Відповідачем не доведено, що спірний будинок було придбано виключно за його кошти чи кошти його матері, адже у кредитному договорі, при зазначенні цілі кредиту (купівля житлового будинку) не зазначено адресу будинку, який мала намір придбати ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки наведеним відповідачем доказам, які свідчать про те, що ОСОБА_1 фактично не вкладала власних коштів у придбання вказаного житлового будинку, тобто будинок АДРЕСА_1 фактично був придбаний за кошти ОСОБА_2 , тобто кошти надані йому його матір`ю ОСОБА_3

ОСОБА_2 зазначає, що в огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо розгляду справ у спорах, що виникають із розподілу майна подружжя за 2020 рік, розділ 3.2 «Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя».

Конструкція норми ст.. 22 КпШС України та ст.. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що суд першої інстанції невірно трактував докази, а саме кредитний договір від 22.08.2006 р., відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредитні кошти для купівлі житлового будинку у сумі 13730,37 доларів США саме для придбання вказаного житлового будинку. Зазначене підтверджує і договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 , став поручителем за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за вищевказаним кредитним договором. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_3 отримала кредитні кошти для купівлі житлового будинку у сумі 13730,37 доларів США саме для придбання житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_2 його представника адвоката - Чолана М.В., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Жолонко О.В., третьої особи ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Карлівського районного суду від 13.04.2021 по справі №531/335/21 було розірвано шлюб між сторонами, який було зареєстровано 17.09.2005 (а.с.14).

Заочним рішенням Карлівського районного суду від 13.12.2021 по справі №531/1864/21 позивачку було визнано такою, що втратила право користування спірним житловим будинком (а.с.14-17).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 22.08.2006 року (а.с.49), ОСОБА_2 купив житловий будинок АДРЕСА_1 . Продаж будинку вчинено за 72000 грн.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.51-52), 28.08.2006 було прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірний будинок на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу. ОСОБА_2 зазначений одноосібним власником будинку АДРЕСА_1 .

На підтвердження придбання спірного будинку за кошти відповідача, надано кредитний договір від 22.08.2006 (а.с.53-56), відповідно до якого ОСОБА_3 мати ОСОБА_2 , отримала кредитні кошти для купівлі житлового будинку у сумі 13039,37 доларів США.

22.08.2006 також було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 став поручителем за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за вищевказаним кредитним договором (а.с.57-58).

Згідно довідки банку, виданої на ім`я ОСОБА_3 (а.с.59), станом на 19.12.2011 заборгованість за зазначеним ще кредитним договором відсутня, кредит погашено.

Також, 22.08.2006 було укладено договір іпотеки (а.с.60-63), згідно якого, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2006.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що часом придбання спірного майна: житлового будинку АДРЕСА_1 є період перебування сторін у шлюбі. Відповідачем не доведено, що спірний будинок було придбано виключно за його кошти чи кошти його матері, адже у кредитному договорі, при зазначенні цілі кредиту (купівля житлового будинку) не зазначено адресу будинку, який мала намір придбати ОСОБА_3 .

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду не вірним з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 4 статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями статті 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з`єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв`язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Згідно з частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Згідно постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №214/1520/15-ц належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, прийшов до помилкового висновку про доведеність належними та допустимими доказами того, що спірний будинок було придбано за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, відповідачем ОСОБА_2 під час судового розгляду справи було спростовано, шляхом подання належних та допустимих доказів, обставин щодо джерела походження коштів на придбання спірного будинку.

Крім того, судом першої інстанції не враховано ступеню участі кожного з подружжя в набутті майна своїми коштами та працею. Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_2 було надано достатню кількість письмових доказів, які містяться в матеріалах справи та дають можливість встановити факт придбання спірного нерухомого майна за кошти отримані від ОСОБА_3 , яка в свою чергу їх отримала уклавши кредитний договір від 22.08.2006 року.

У свою чергу, ОСОБА_1 не надала достатніх та належних доказів того, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірного будинку, а також у період з 17.09.2005 по 22.08.2006 вона отримувала заробіток достатній для придбання цього будинку.

Також твердження ОСОБА_1 стосовно того, що вона у травні 2005 року продала власну квартиру, а отримані кошти витратила на купівлю спірного будинку не підтверджені належними та допустимими доказами.

Ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції викладене залишив поза увагою та прийшов до помилкових висновків, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 січня 2023 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задоволено повністю то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1362 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст. 374, п.3, 4 ч.1 ст. 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 січня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на частину житлового будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 суму судового збору у розмірі 1362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2023 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді В.П. Пікуль

Т.В. Одринська