КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/6910/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Халимона Станіслава Володимировича в інтересах приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2023 року у складі судді Муранової-Лесів І.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та системним невиконанням рішень суду, які набрали чинності,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та системним невиконанням рішень суду, які набрали чинності, в якому просив: стягнути з відповідача на його користь понесені додаткові витрати на придбання санаторно-курортних путівок в період з 2021 року по 2022 рік, у загальній сумі 157 362 грн; стягнути з відповідача на його користь заподіяну йому моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що в 1968 році, у віці 6 років, ОСОБА_1 були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті № 1298, що належить відповідачу, внаслідок чого він став непрацездатною особою з інвалідністю 2 групи з дитинства (довічно). Відповідно до рішення Залізничного районного суду від 9 липня 2001 року, за ОСОБА_1 було визнано право на санаторно-курортне лікування, а відповідача було зобов`язано сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, зобов`язання відповідача сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування, встановлено рішенням суду довічно.

Зазначає, що у відповідності до рішення Залізничного районного суду від 9 липня 2001 року відповідач зобов`язаний відшкодувати у повному обсязі понесені ним додаткові витрати на санаторно-курорте лікування у 2021 та 2022 роках, а саме:

- у період з 05 липня 2021 року по 23 липня 2021 року, за санаторно-курортне лікування у державному санаторії Південної залізниці «санаторій ім. Гоголя», курорт Миргород (тип клінічний санаторно-курортний заклад: державний санаторій ; ліцензія АВ№49762 ВІД 09 березня 2006 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний; сертифікат МЗ№00712; http://sankurort.ua/uk/sanatorium/10/) вул. Миргородських Дивізій 12, м. Миргород Полтавської області у сумі 50 920 грн.;

- у період з 24 липня 2021 року по 04 серпня 2021 року, за санаторно-курортне лікування у державному санаторії «Клінічний санаторій ім. М. Горького», курорт Одеса (тип клінічний санаторно-курортний заклад: державний санаторій) Ліцензія (на медичну практику) АГ№601208 від 09.03.2006 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний; акредитаційний сертифікат МЗ№008549; (http://ukrzdraw.com) вул. Фонтанська дорога 165, м. Одеса, Україна, 65038, у сумі 37 044 грн.;

- у період з 28 липня 2022 року по 22 серпня 2022 року, за санаторно-курортне лікування у державному санаторії Південної залізниці «санаторій ім. Гоголя», курорт Миргород (тип клінічний санаторно-курортний заклад: державний санаторій ; ліцензія АВ№49762 від 09.03.2006 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний; сертифікат МЗ№00712; http://sankurort.ua/uk/sanatorium/10/) вул. Миргородських Дивізій 12, м. Миргород Полтавської області у сумі 34 866 грн.;

- у період з 25 серпня 2022 року по 04 вересня 2022 року, за санаторно-курортне лікування у державному санаторії Південної залізниці «санаторій ім. Гоголя», курорт Миргород (тип клінічний санаторно-курортний заклад: державний санаторій ; ліцензія АВ№49762 ВІД 09.03.2006 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний: сертифікат МЗ№00712; http://sankurort.ua/uk/sanatorium/10/) вул. Миргородських Дивізій 12, м. Миргород Полтавської області у сумі 21 296 грн.

Окрім того, під час проходження лікування позивачем були понесені додаткові витрати на спеціальні медичні дослідження, додаткові медичні процедури та придбання ліків, що були здійснені на підставі рекомендацій, направлень та отриманих рецептів на загальну суму 13 236 грн.

Також зазначає, що протягом тривалого часу відповідач, незважаючи на рішення українських судів різних інстанцій зумисне не виконує та ігнорує свої обов`язки по відшкодуванню шкоди пов`язаної з каліцтвом позивача. Такі протиправні дії з боку відповідача, змушують позивача постійно звертатися до суду, щоб у в судовому порядку захищати своє право на відшкодування шкоди та стягувати з відповідача відповідні кошти, які він за законом, рішенням суду, повинен сплачувати добровільно та у відповідні строки. Зазначає, що відповідач знав про проходження позивачем санаторно-курортного лікування, проте свої зобов`язання ігнорує. Ці протиправні дії відповідача порушують права позивача, що завдає йому душевних страждань, внаслідок чого він перебуває у стані постійного стресу. Бездіяльність відповідача примушує позивача вживати додаткових зусиль та заходів в організації власного життя, засобів пересування, нормального харчування, медичного догляду, принижує людську гідність, що позначається на його психологічному і фізичному стані, та завдає позивачу тяжких моральних страждань. Вказує, що він змушений брати значні суми в борг та обмежувати себе у тривалості періоду лікування, яке передбачено рішенням суду, а саме не менше одного разу на рік, у період з червня по вересень. Такі обмеження негативно впливають на процеси реабілітації наслідків завданої каліцтвом шкоди, призводить до негативних наслідків і позначається на психологічному стані. Зокрема, зазначає, що життя в борг та перебування у постійному стресовому стані призвело 19 березня 2016 року до інфаркту міокарду, а 15 вересня 2022 року в результаті нервового стресу після судового розгляду стався серцевий напад, що змусило позивача звертатися за медичною допомогою до швидкої допомоги та до лікарні.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на придбання санаторно-курортних путівок та санаторно-курортне лікування в період за 2021-2022 роки в сумі 157 361 грн 57 коп., а також заподіяну моральну шкоду в сумі 15 000 грн, всього на загальну суму 172 361 грн 57 коп. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Київській електромережі» судовий збір на користь держави в сумі 2 566 грн 02 коп. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Халимон С.В. в інтересах ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом не враховано ту обставину, що відповідач неодноразово намагався врегулювати питання компенсації витрат ОСОБА_1 на санаторно-курортне лікування. Натомість, ОСОБА_1 проявляє відкрите небажання врегулювати спірні правовідносини в позасудовому порядку, умисно ігнорує всі намагання ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» виконувати рішення Залізничного суду м. Києва від 09 липня 2001 року.

Скаржник вказує, що рішенням Залізничного суду м. Києва від 09 липня 2001 року не встановлено ні порядку, ні розміру грошових коштів, які необхідно сплачувати позивачу, а лише період перебування на санаторно-курортному лікуванні позивача.

Вказано, що вартість доби перебування та лікування в санаторно-курортному закладі в яких проходив оздоровлення позивач завищена від 3 до 6 разів. Позивач обирає для себе не лише оздоровлення під час перебування в санаторно-курортних закладах, а й VIP-відпочинок та проживання в номерах сегменту «люкс», оскільки вартість путівки залежить від комфортабельності умов проживання та не впливає на процес та послуги з оздоровлення та лікування. Крім того, з санаторно-курортних книжок, копії лише перших аркушів яких долучено до позову, не можливо встановити яке саме лікування проходив позивач в санаторно-курортних закладах, яким чином формувалась вартість кожної окремої путівки, які саме лікувальні процедури проходив позивач. Таким чином, позивачем не доведено належними та достовірними доказами понесення витрат на санаторно-курортне лікування у заявленому в позові розмірі, однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення понесених витрат на придбання санаторно-курортних путівок та санаторно-курортне лікування підлягають задоволенню на суму 157 361 грн 57 коп. із заявлених 157 362 грн.

Скаржник не погоджується із розміром відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 грн, оскільки протиправність поведінки відповідача не доведена.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки вона є необґрунтованою.

Колегія суддів заслухавши, адвоката Халимона С.В. в інтересах ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», який підтримав та просив задовольнити апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, у 1968 році, у віці 6 років позивачу були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті № 1298, що станом на 1968-1969 рік належав Київській міській електромережі "Київенерго", внаслідок чого йому встановлено 2 групу інвалідності з дитинства і довічно, та на підставі рішення Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року відповідача - Державну акціонерну енергопостачальну компанію "Київенерго" було зобов`язано сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, зобов`язання сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування встановлено рішенням суду довічно, що підтверджується долученими рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09.07.2001, посвідченням серії НОМЕР_1 виданим 17.05.2000 та довідкою до акту МСЕК №012831 (а.с. 7-9).

Встановлено, що протягом 2021-2022 років ОСОБА_1 перебував на санаторно-курортному лікуванні.

Так, у період з 05.07.2021 по 23.07.2021 перебував у державному санаторії Південної залізниці "санаторій ім. Гоголя", курорт Миргород (вул. Миргородських Дивізій 12, м. Миргород Полтавської області. Вказане підтверджується копією санаторно-курортної путівки № 210538, копією санаторно-курортної книжки та довідкою головного бухгалтера санаторію ім. Гоголя. Вартість санаторно-курортного лікування, яка оплачена позивачем, згідно фіскального чека становить 50 920 грн (а.с. 10-13).

Під час перебування у вказаному вище санаторії за призначеннями та направленнями лікуючого лікаря позивачу були проведені додаткові оздоровчо-лікувальні процедури, вартість яких становить: 3519 грн 18 коп., 389 грн 50 коп., 522 грн, 120 грн, 715 грн всього на загальну суму 5 265 грн 68 коп., що підтверджується копіями фіскальних чеків (а.с. 14-16).

У період з 24.07.2021 по 04.08.2021 позивач перебував у державному санаторії "Клінічний санаторій ім. М. Горького", курорт Одеса (вул. Фонтанська дорога 165, м. Одеса, Україна, 65038), що підтверджується копією путівки № 160315 копією санаторно-курортного листа, рахунком-фактурою № 4890 від 14.06.2021, довідкою ДП "Клінічний санаторій ім. Горького" ПрАТ Укрпрофоздоровниця № 11. Вартість санаторно-курортного лікування, яка оплачена позивачем становить 37 044 грн, згідно з квитанцією ПАТ "Укргазбанк" (а.с. 17-21). За призначеннями та направленнями лікуючого лікаря позивачу були проведені додаткові оздоровчо-лікувальні процедури, вартість яких становить: 2 000 грн, 920 грн 50 коп., 816 грн 13 коп., 917 грн 50 коп., 445 грн 50 коп., 1 632 грн 26 коп., всього на загальну суму 6 731 грн 89 грн, що підтверджується копіями фіскальних чеків (а.с. 22,26).

З 28.07.2022 по 22.08.2022 ОСОБА_1 перебував у державному санаторії Південної залізниці "санаторій ім. Гоголя", (вул. Миргородських Дивізій 12, м. Миргород Полтавської області), що підтверджується копією санаторно-курортної путівки № 220416, копією санаторно-курортної книжки, довідкою головного директора санаторію ім. Гоголя. Вартість санаторно-курортного лікування, яка оплачена позивачем становить 34 866 грн, згідно фіскального чека (а.с. 23-25, 27) За направленнями лікуючого лікаря позивачу були проведені додаткові оздоровчо-лікувальні процедури, вартість яких становить: 147 грн, 222 грн, 227 грн, 642 грн, всього на загальну суму 1 238 грн, що підтверджується копіями фіскальних чеків (а. с. 28 -30).

У період з 25.08.2022 по 04.09.2022 позивач перебував у державному санаторії Південної залізниці "санаторій ім. Гоголя", курорт Миргород (вул. Миргородських Дивізій 12, м. Миргород Полтавської області), що підтверджується копією санаторно-курортної путівки № 220572, копією санаторно-курортної книжки, довідкою директора санаторію ім. Гоголя). Вартість санаторно-курортного лікування, яка оплачена позивачем становить 21 296 грн, згідно фіскального чека (а.с. 31-34).

Убачається, що вартість путівок, оплачених позивачем включало послуги з проживання, харчування, проведення зазначених в путівках лікувальних процедур та діагностичних досліджень та відповідала вартості вказаної в наданих відповідачем прейскурантах цін вартості путівок (а.с. 82-84).

Таким чином, позивачем за вказаний період під час санаторно-курортного лікування додатково витрачено кошти на оздоровчо-лікувальні процедури на загальну суму 13 235 грн 57 коп. (5265,68 грн+ 6731,89 грн+1238,00 грн).

Районний суд задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на придбання санаторно-курортних путівок в період з 2021 року по 2022 рік на загальну суму 157 361 грн 57 коп. виходив з підстав їх доведеності.

З таким висновком районного суду колегія погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 523/2163/16-ц (провадження № 61-26889св18) викладено правовий висновок, згідно якого специфіка відшкодування завданої здоров`ю шкоди полягає в тому, що об`єктом відшкодування є не сама зазначена шкода, а майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування. Розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предметів догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, дає підстави для висновку про те, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пункт 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України відносить до збитків зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Зі справи убачається, що обов`язок відшкодовувати позивачу вартість санаторно-курортного лікування покладений на Акціонерну енергопостачальну компанію "Київенерго" рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09.07.2001, як на особу, яка визнана винною у завданні позивачеві шкоди рішенням того ж суду від 23.09.1969 (а.с. 8-9, 107-114).

Відповідач є правонаступником прав та обов`язків Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" у спірних правовідносинах з позивачем.

Апеляційна інстанція враховує й те, що питання відшкодування позивачу понесених ним витрат на самостійне санаторно-курортне лікування саме відповідачем неодноразово була предметом судового розгляду, зокрема у цивільних справах № 359/7072/16,359/7656/17, 359/729/19, 359/8818/20, судові рішення у яких набрали законної сили (а.с. 35-42, 167-185).

Тобто вказаними рішеннями також було задоволено вимоги позивача про стягнення понесених ним витрат на придбання санаторно-курортних путівок та проведеного у медичних закладах лікування лише за інші періоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, установлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому відповідач не заперечує, що витрати на санаторно-курортне лікування підлягають позивачу до відшкодування, проте вважає стягнутий судом розмір витрат завищеним.

Між тим, такі доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, остільки рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09.07.2001 року компанію, правонаступником якої є відповідач, зобов`язано сплачувати ОСОБА_1 необхідні платежі не менше одного разу на рік, без конкретизації медичного закладу, в якому позивач повинен проходити санаторно-курортне лікування, а також без визначення вартості лікування та категорію номера для його проживання.

Переглядаючи оскаржуване рішення, колегія суддів також враховує правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 11.10.2017 у справі № 359/1517/16-ц за подібним позовом ОСОБА_1 до відповідача, яким установлено, що спірні відносини регулюються положеннями ст. ст.22, 1166, 1195 ЦК України, а не Порядком виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженим постановою КМ України від 17.06.2004 №785 й компенсація понесених позивачем витрат на лікування повинна відбуватися з урахуванням висновків, викладених у рішенні Залізничного районного суду м. Києва від 09.07.2001 (а.с. 111-114).

Отже, матеріалами справи доведено понесення ОСОБА_1 за власні кошти витрат на санаторно-курортне лікування протягом 2021-2022років, яке відповідачем не компенсовано, як правонаступником особи, яка винна у заподіянні позивачу ушкодження здоров`я.

Розмір сум, які позивач сплатив за санаторно-курортні путівки та додатково призначені лікарем за лікувальні процедури, підтверджені належними доказами у справі та у відповідності ст. 22 ЦК України підлягають стягненню у повному обсязі.

За наведених підстав доводи апеляційної скарги про відсутність встановленого рішенням суду порядку та розміру грошових коштів, а тому компенсовано може бути понесені позивачем витрати на санаторно-курортне лікування у мінімальних межах установленої у санаторно-курортних закладах вартості, колегія суддів відхиляє, остільки дія Законів України та нормативно-правових документів, якими врегульовано питання визначення розміру компенсації потерпілій особі вартості самостійного санаторно-курортного лікування на спірні правовідносини не поширюється.

Питання компенсації ОСОБА_1 витрат на лікування врегульовано рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09.07.2001 та яким на винну особу у заподіянні позивачу шкоди, покладено обов`язок щодо відшкодування вартості понесеним ним витрат на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік та без обмежень сум платежів на таке лікування.

Таким чином, визначаючи розмір майнової шкоди, суд правильно взяв до уваги докази надані ОСОБА_1 , які підтверджують понесені ним витрати та обґрунтовано стягнув з відповідача на його користь понесені витрати на санаторно-курортне лікування та додаткові витрати під час такого лікування в період з 2021 року по 2022 рік на загальну суму в сумі 157 361 грн 57 коп.

Разом з тим, з висновками районного суду про наявність правових підстав до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди погодитися неможливо.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.95 N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Визнаючи доведеним факт заподіяння позивачу моральної (немайнової) шкоди, районний суд визнав обґрунтованими посилання позивача на те, що відповідач постійно ігнорує та несумлінно виконує покладені на нього судовими рішеннями обов`язки та не визнає за позивачем право на відшкодування фактично понесених витрат на санаторно-курортне лікування, у зв`язку з чим він вимушений звертатися у суд за захистом прав.

Між тим, у матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази на підтвердження вимог позову про заподіяння позивачу діями товариства моральної (немайнової) шкоди.

Як свідчать долучені до справи судові рішення, відшкодування моральної шкоди за певні періоди по кожному зверненню позивача у суд носило самостійний характер.

Стягнення компенсації витрат за проведене санаторно-курортне лікування не є безумовною підставою до покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди, передбаченої положеннями ст. 1167 ЦК України, остільки така шкода відшкодовується лише у випадку доведення вини у її заподіянні.

Проте до справи не долучено жодних доказів невиконання відповідачем попередніх рішень судів, ухвалених протягом 2017- 2021 років на користь позивача.

Не може слугувати підставою до стягнення моральної шкоди й факт звернення ОСОБА_1 у суд з відповідним позовом, остільки як зазначив сам позивач, він не намагався отримати відшкодування понесених ним витрат у порядку досудового врегулювання спору.

ОСОБА_1 підтвердив, що жодного разу не звертався до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» з проханням компенсації вартості проведеного ним за власні кошти санаторно-курортного лікування.

Голослівних характер носять й твердження позивача про систематичне невиконання відповідачем судових рішень, які набрали законної сили, остільки вони нічим не підтверджені.

Доводи ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції те, що про необхідність відшкодування понесеним ним витрат на санаторно - курортне лікування за указаний період він попередив представника товариства в судовому засіданні під час розгляду іншої справи, не може слугувати належним доказом на підтвердження вимог позивача про заподіяння йому такими діями відповідача моральної шкоди, остільки питання відшкодування витрат віднесено до компетенції адміністрації товариства, а не повноважного представника під час розгляду справи, в той час як до юридичної особи з відповідною заявою позивач не звертався.

Отже, матеріалами справи недоведено заподіяння внаслідок дій відповідача позивачу моральної шкоди. До матеріалів справи не долучено будь-яких доказів на підтвердження душевних хвилювань, моральних переживань, пов`язаних з проведеним позивачем за власні кошти протягом 2021-2022 років санаторно-курортного лікування та не конкретизовано якими протиправними діями відповідача їх заподіяно.

Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового судового рішення про відмову у позові.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного із відповідача на користь держави має бути стягнуто судовий збір в розмірі 1 573 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Халимона Станіслава Володимировича в інтересах приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2023 року в частині вирішення судових витрат, а також вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» в дохід держави судовий збір в сумі 1 573 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: