Справа № 361/6330/23
Провадження № 2-о/361/256/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

за участю секретаря судового засідання - Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Броварська міська рада Броварського району Київської області про встановлення факту проживання однією сім`єю,

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Заява обґрунтована тим, що з 01 лютого 2018 року заявник ОСОБА_1 спільно проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . У цей період вони разом вели спільне господарство, мали спільний побут, несли спільні витрати на придбання майна повсякденного вжитку, разом утримували квартиру у належному стані.

Крім того, ОСОБА_1 здійснював постійний догляд за ОСОБА_2 , який потребував сторонньої допомоги в силу стану здоров`я у зв`язку з перенесеним інфарктом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно відмовлено заявнику у здійсненні реєстрації прав на нерухоме майно померлого ОСОБА_2 з підстав неподання доказів встановлення в судовому порядку факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відтак, для встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 заявник звернувся до суду із даною заявою.

Посилаючись на викладене, заявник просив суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , починаючи з 01 лютого 2018 року по 28 квітня 2023 року.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник - адвокат Романюк І.М. підтримали заяву та просили її задовільнити.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала, що вона давно знає ОСОБА_1 . Заявник товаришував з ОСОБА_2 та постійного допомагав останньому, вони разом проживали в одній квартирі.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що заявник ОСОБА_1 товаришував з ОСОБА_2 з дитинства, вони допомагали один одному, проживали за однією адресою у період з 2018 року по 2023 рік.

У судове засідання представник заінтересованої особи Броварської міської ради Броварського району Київської області не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У своїх поясненнях представник заінтересованої особи залишив розгляд справи на розсуд суду та просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до приписів частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Судом встановлено, що згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 24 травня 2023 року заявник ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . З 2018 року ОСОБА_1 постійно проживав за вказаною адресою разом із ОСОБА_2 , оскільки заявник здійснював постійний догляд спочатку за матір`ю ОСОБА_2 , а потім і за ним. Після перенесеного інфаркту ОСОБА_2 , останній разом із ОСОБА_1 мали спільний побут і взаємні права та обов`язки, вели спільний бюджет (а.с. 22).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2023 року (а.с. 8).

Відповідно до рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №68238978 від 29 червня 2023 року відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою з приводу реєстраційних дій щодо нерухомого майна померлого ОСОБА_2 .

Судом досліджено докази проживання заявника ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_2 однією сім`єю у вказаний період, зокрема акт обстеження житлово-побутових умов від 24 травня 2023 року, показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , документи на підтвердження ведення спільного побуту.

У своїх поясненнях заявник ОСОБА_1 зазначав, що він та ОСОБА_2 мали спільний бюджет, він забезпечував їх утримання (витрати на харчування, ліки, сплату комунальних послуг тощо) та дбав про належні побутові умови для проживання.

Показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було підтверджено, що заявник та померлий ОСОБА_2 знали один одного з дитинства, перебували у дружніх відносинах і жили по сусідству. З 2015 року у ОСОБА_2 почалися проблеми зі здоров`ям, а з лютого 2018 року по день смерті ОСОБА_2 заявник вів спільний побут з ним, забезпечував утримання його квартири, фактично проживав разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту частини 2 статті 315 ЦПК України вбачається, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом).

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, які не перебували зі спадкодавцем у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 07.02.2018 по справі №127/1765/16).

Відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем. Так, місцем проживання фізичної особи за ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця 4-ї черги за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини проживання підтверджуються іншими належними і допустимими доказами (правова позиція викладена у Постановах Верховного суду від 10.01.2019 у справі №484/747/17 та від 04.05.2022 у справі №372/4235/19).

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що заявником надано суду достатньо доказів на підтвердження факту проживання останнього з ОСОБА_2 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 258-259, 263-265, 293, 315-316 ЦПК України, суд

вирішив:

Заяву задовольнити.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , починаючи з 01 лютого 2018 року по 28 квітня 2023 року.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Сердинський