КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/9988/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12337/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Котляр К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, на обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мачуха ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Заповіту ОСОБА_3 за життя не складала. Власником іншої 1/2 частини квартири є позивач. Починаючи з 2008 року вона постійно проживала у вказаній квартирі із ОСОБА_3 . Протягом останніх років життя ОСОБА_3 хворіла, в силу хвороб та похилого віку потребувала постійного стороннього догляду, який їй забезпечувала позивачка. Зокрема, позивачка готувала їжу, прибирала за нею, водила на прогулянки тощо. Фактично, починаючи з 2008 року позивачка разом із ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, між ними склалися теплі довірчі стосунки.

Позивачу відомо, що у ОСОБА_3 є дочка, проте, остання проживає у м. Москва Російської Федерації, та до ОСОБА_3 при її житі і не приїжджала, жодної допомоги їй не надавала, догляду не здійснювала. З того часу як ОСОБА_3 захворіла та внаслідок хвороби перебувала у безпорадному стані, її дочка будучи повідомленою про таку обставину, ухилялася від надання допомоги своїй матері. Організація та витрати на поховання ОСОБА_3 здійснені за рахунок позивача.

Відповідач, як спадкоємець першої черги, звернулася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 . Проте відповідач підлягає усуненню від права на спадкування на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Враховуючи вказане, просила встановити факт проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю з листопада 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 3-6, 155-158).

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування (т. 1 а.с. 200-206).

Не погодившись із заочним рішенням районного суду, 04 липня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги (т. 1 а.с. 215-236).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначала, що рішення суду ухвалено без з`ясування обставин справи та не заслухавши свідків у справі. Вказувала, що в суді першої інстанції заявляла клопотання про виклик свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з метою підтвердження обставин проживання позивача з померлою ОСОБА_3 однією сім`єю у спірній квартирі починаючи з 2008 року і до її смерті. Проте суд першої інстанції клопотання не вирішив та свідків не викликав. Крім того, ухвала Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року про витребування копії спадкової справи не була виконана, тобто суд ухвалив заочне рішення без з`ясування всіх обставин справи.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник - адвокат Долич О.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи апеляційним судом були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Відповідач ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням на зазначену нею адресу електронної пошти та оголошенням на офіційному веб-сайті Судової влади України із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень (т. 1 а.с. 248-250 т. 2 а.с. 2-6)

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вказана норма кореспондує положенням ст. 371 ЦПК України, якою передбачені строки розгляду справи апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в рівних долях були власниками квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 147).

ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2008 року у справі № 2-69/08р.визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10-12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом ДРАЦС Печерського районного управління юстиції у м. Києві 23 вересня 2014 року (т. 1 а.с. 9)

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою померлої ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 144).

25 вересня 2014 року до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_2 про прийняття спадщини та була заведена спадкова справа № 627/2014, копія якої була витребувана судом та міститься в матеріалах справи (т. 1 а.с. 140-148).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (ст. 1258-1265).

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" (далі - Постанова) при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Пунктом 23 вищевказаної Постанови зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Статтею 319 ЦПК України визначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та померла ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим, перебування квартири у спільній частковій власності не підтверджує тих обставин, що ОСОБА_1 та померла ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 не заперечувала, що була зареєстрована за іншим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить відмітка в паспорті, оглянутого апеляційним судом, протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 21-23).

Спадкодавець ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою спірної квартири - АДРЕСА_1 .

У позовній заяві та в суді ОСОБА_1 посилалася на те, що починаючи з 2008 року вона проживала разом з ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 однією сім`єю, забезпечувала її постійним доглядом, готувала їжу, прибирала за нею, водила на прогулянки, вели спільне господарство.

Проте на підтвердження вказаних обставин позивач не надала жодних належних та допустимих об`єктивних доказів, зокрема: проживання за однією адресою, ведення спільного господарства, пов`язаності спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків.

У суді першої інстанції позивач подавала клопотання про виклик свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підтвердження вказаних обставин щодо спільного проживання однією сім`єю позивача з померлою та щодо ухилення відповідача від надання допомоги своїй матері (т. 1 а.с. 61-63).

Перевіривши матеріали справи встановлено, що суд першої інстанції клопотання про виклик свідків не вирішив, тому апеляційний суд задовольнив таке клопотання, заявлене в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції допитав свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. При цьому, свідок ОСОБА_4 підтвердила факт надання ОСОБА_1 допомоги ОСОБА_3 за її життя, зокрема, продуктами і у приготуванні їжі, наданні побутових та медичних послуг. Свідок ОСОБА_5 зазначив, що після 2010 року на прохання ОСОБА_1 підвозив її на власному автомобілі, про обставини надання допомоги свідку відомо зі слів самої ОСОБА_1 про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 21-23).

Проте, показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання позивача однією сім`єю зі спадкодавцем.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071 св 21).

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підтвердження вказаних обставин щодо спільного проживання однією сім`єю позивача з померлою та щодо ухилення відповідача від надання допомоги своїй матері.

Сам по собі факт підтримки позивачкою ОСОБА_1 за життя ОСОБА_3 , участь позивачки у витратах пов`язаних з похованням, не свідчать про спільне проживання однією сім`єю протягом п`ятирічного строку до дня відкриття спадщини, тому такі обставини не є підставою для задоволення заявлених вимог.

Також позивачем не доведено того, що відповідач свідомо ухилялася від надання допомоги спадкодавцю у зв`язку із її безпорадним станом, а також, що спадкодавець потребувала саме допомоги відповідачки, що могло бути підставою для усунення її від права на спадкування.

Отже, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що з наданих заявником документів не вбачається достатніх підстав для задоволення позовної заяви, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження спільного проживання з померлою у визначений період та ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю у зв`язку із її безпорадним станом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції процесуального права, у т.ч. посилання на неможливість ухвалення районним судом у цій справі заочного рішення, суд апеляційної інстанції визнав неспроможним та відхилив.

Так, позивачка ОСОБА_1 та її представники були повідомлені районним судом про розгляд справи, у т.ч. позивачка повідомлена про розгляд справи 18 травня 2023 року під розписку, та 10 травня 2023 року ОСОБА_1 подала до районного суду письмову заяву в якій не заперечувала проти заочного розгляду справи, пославшись на зайнятість на роботі про що у справі є докази (т. 1 а.с. 50, 65, 93, 95, 98, 110, 120-121, 133, 182, 186, 190, 193, 196, 198).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 05 жовтня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова