ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/180/22Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/725/23 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

за участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін та представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 595/180/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року, ухвалене суддею Содоморою Р.О., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування вимог зазначила, що вона з 22 липня 1989 року перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року.

У період шлюбу вони набули майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 182,8 кв.м., житловою площею 107,1 кв.м, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2009 року серії НОМЕР_1 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно титульним власником вказаної квартири значиться ОСОБА_2 .

Вказувала, що оскільки квартира набута під час перебування сторін у шлюбі, то на неї поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Так як у правовстановлюючих документах ОСОБА_2 вказаний як єдиний власник квартири і вважає нерухомість лише своєю особистою приватною власністю, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину даного житлового приміщення.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали від 03 листопада 2022 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Сплачений ОСОБА_1 судовий збір за розгляд цієї справи у розмірі 24 695,80 грн компенсовано їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в рішенні виконавчого комітету Бучацької міської ради №643 від 22.12.2008 р. не йдеться про передачу квартир з державної форми власності у приватну, а про їх реєстрацію за власниками як за набувачами новоствореного майна.

Вказує, що матеріалами справи підтверджується той факт, що фінансування будівництва будинку АДРЕСА_3 , ні Бучацька міська рада не здійснювали.

Звертає увагу на те, що квартира оформлялась у власність ОСОБА_2 як за першим набувачем (власником), а не в порядку приватизації. З тих підстав свідоцтво про право власності видано йому одноосібно, а не на всіх членів сім`ї (дружину ОСОБА_1 та неповнолітню на той час дочку ОСОБА_3 , які постійно з ним проживали).

Вважає, що суд першої інстанції вказаних обставин не врахував і безпідставно застосував ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду від 19.06.1992 р. та п.4 ст.57 СК України.

Відзив на апеляційну скаргу, у визначений судом строк, не подано.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на її необґрунтованість та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст.367 ЦПК України).

Судом встановлено, що 22 липня 1989 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано рішенням Бучацького районного суду від 27 квітня 2021 року.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради від 25 вересня 2008 року №460 «Про видачу працівникам прокуратури та ТзОВ «Ястрем» ордерів на квартири у відомчому житловому будинку на АДРЕСА_3 » ОСОБА_2 , слідчому прокуратури Бучацького району вирішено видати ордер на 6-кімнатну квартиру АДРЕСА_4 та 4 поверсі, житловою площею 120,2 кв. м. (а.с.36-37 т.1).

28 вересня 2008 року виконавчий комітет Бучацької міської ради видав ордер №5 на ім`я ОСОБА_2 , сім`я якого складається з трьох осіб (його, дружини ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_3 ) на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Бучацької міської ради від 22 грудня 2008 року №643 вирішено оформити право власності на квартири в будинку на АДРЕСА_3 , в тому числі, за ОСОБА_2 (а.с.38 т.1).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , форма власності приватна, частка 1/1. На підставі свідоцтва проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом, виданим начальником БТІ (а.с.12,13 т.1).

Із податкового повідомлення-рішення та квитанції №84 від 26 серпня 2021 року вбачається, що на ім`я відповідача ОСОБА_2 нараховано земельний податок, який ним сплачено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута відповідачем у порядку приватизації, тому є його особистою власністю та поділу не підлягає.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Частиною 3 ст.5 ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду передбачено, що якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Згідно із ч.ч.2,3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

За змістом наведених норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Практика застосування норм матеріального права при визнанні особистою приватною власністю дружини, чоловіка житла, набутого за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є усталеною.

Виключенням з цього правила, щодо особистої приватної власності приватизованого майна був період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно (період дії змін до статті 57 СК України).

Виходячи з вищенаведеного апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами. Крім того, відповідно до наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у разі незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради від 25 вересня 2008 року №460 «Про видачу працівникам прокуратури та ТзОВ «Ястрем» ордерів на квартири у відомчому житловому будинку на АДРЕСА_3 » ОСОБА_2 , слідчому прокуратури Бучацького району видано ордер на 6-кімнатну квартиру АДРЕСА_5 на 3 та 4 поверсі, житловою площею 120,2 кв. м. (а.с.36-37 т.1).

Пунктом 3 цього ж рішення вказано Бучацькому БТІ визнати право власності на дану квартиру і видати свідоцтво про право власності ОСОБА_2 .

Прийняття одночасно рішень про видачу ордера на вселення в квартиру та визнання права власності на неї може свідчити про те, що дане житло не могло на час прийняття такого рішення відноситися до майна державного чи комунального житлового фонду.

28 вересня 2008 року виконавчим комітетом Бучацької міської ради видано ордер №5 на ім`я ОСОБА_2 , сім`я якого складається з трьох чоловік (дружини ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_3 ) на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

У свідоцтві про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2009 року, ОСОБА_2 зазначено одноосібним власником вказаної квартири.

З листа ТзОВ Ястрем вбачається, що кошти на фінансування будівництва 9-ти квартирного житлового будинку АДРЕСА_3 з Бучацької міської ради, прокуратури Тернопільської області, прокуратури Бучацького району на рахунок товариства не перераховувалися (а.с. 128).

Вказані обставини підтверджуються також листами прокуратури Тернопільської області та Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області (а.с. 132,133), а також поясненнями ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції про те, що фінансування будівництва вказаного об`єкту здійснювалося за кошти самого товариства, а також за кошти, які надходили на рахунок позабюджетного фонду Правопорядок.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що будівництво квартири здійснювалось за рахунок їх спільних коштів, зокрема за рахунок коштів виручених від ведення особистого підсобного господарства.

В наданій КП Бучацьке бюро технічної інвентаризації Бучацької міської ради копії інвентаризаційної справи на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_6 , відсутні заяви осіб про передачу квартири з державного чи комунального житлового фонду у приватну власність; відомості про площу, яка була безоплатно передана з розрахунку санітарної та додаткової норми і площу квартири за яку здійснено доплату (загальна площа спірного жилого приміщення становить 182,8 кв.м., житлова площа 107,1 кв.м).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він не пригадує, що звертався із заявою до відповідних органів приватизації про приватизацію квартири та не здійснював доплату за додаткову площу.

Крім того, у рішенні виконавчого комітету Бучацької міської ради «Про оформлення права власності на квартири в житловому будинку по АДРЕСА_3 » №643 від 22 грудня 2008 року відсутні будь-які посилання на норми ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду.

Також в матеріалах справи не має будь-яких доказів про перебування житлового будинку АДРЕСА_3 у комунальній власності Бучацької міської ради.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що спірна житлова площа не була збудована за рахунок коштів, які згідно з законодавством можуть спрямовуватися на цілі житлового будівництва; не обліковувалася на балансі бюджетних установ (прокуратури Тернопільської області, Бучацької районної прокуратури) і відповідно не надавалась ОСОБА_2 за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету установи, як це передбачено Правилами квартирного обліку; у комунальній власності Бучацької міської ради не перебувала, тому у виконавчого комітету Бучацької міської ради не було підстав для видачі з посиланням на підпункт 8 пункту 6 ст. 30 Закону України Про місцеве самоврядування в чинній на той час редакції, ордера на заселення жилої площі в будинках державних чи комунальних організацій і відповідно не могла відбутися її приватизація у порядку визначеному Законом України Про приватизацію державного житлового фонду.

Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що квартира за адресою АДРЕСА_6 , право власності на яку оформлено рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради №643 від 22.12.2008 року за ОСОБА_2 на підставі довідки від 16.12.2008 року, виданої ТзОВ Ястрем про сплату вартості будівництва, є спільною сумісною власністю подружжя (сторін у справі).

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 22 лютого 2021 року у справі №264/2232/19.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 не доведено того факту, що спірна квартира є його особистою приватною власністю.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому сплачений судовий збір ОСОБА_1 в суді першої та апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, загальною площею 182.8 кв.м., у тому числі житловою площею 107.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Cудові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Бершадська Г.В.