ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5431/23 Справа № 204/9770/22 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року в цивільній справі номер 204/9770/22 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договори позики, відповідно до яких відповідачка отримала від позивача в борг грошові кошти у загальному розмірі 256900,00 грн, що підтверджується наданими відповідачем розписками від 14.09.2021 року.

Сторонами було погоджено, що за користування коштами у розмірі 186900,00 грн відповідачкою сплачуються щомісячно відсотки у розмірі 5%, починаючи з грудня 2021 року. Сума відсотків, яка мала бути сплачена відповідачкою з грудня 2021 року по вересень 2022 року, за розрахунками позивачки становить 93450,00 грн.

Термін повернення позики сплинув по обом договорам, проте на цей час сума позики не повернута, а відсотки не сплачені.

Крім того, позивачка, посилаючись на статтю 625 ЦК України, вважає за можливе нарахування та стягнення за кожен місяць прострочення 3% річних та інфляційні збитки.

За розрахунками позивачки 3% річних за період з грудня 2021 року по жовтень 2022 року становлять 1226,06 грн, а інфляційні збитки 8261,00 грн. Отже, загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачкою становить 359838,00 грн.

06 жовтня 2022 року позивачкою було направлено відповідачці вимогу про повернення коштів, яка була їй вручена 10 жовтня 2022 року, однак відповідачка продовжує ухилятись від виконання зобов`язання.

Позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у розмірі 359838,00 грн, які складаються з: основного боргу позики 256900,00 грн, відсотків 93450,00 грн, 3% річних 1226,00 грн та інфляційних збитків 8261,00 грн, а також судові витрати.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 вересня 2021 року та розписками від 14 вересня 2021 року у розмірі 301980,00 грн (триста одна тисяча дев`ятсот вісімдесят гривень, 00 копійок), яка складається з: основної суми боргу 256900,00 грн (двісті п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот гривень, 00 копійок), відсотків 45080,00 грн (сорок п`ять тисяч вісімдесят гривень, 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3019,80 грн (три тисячі дев`ятнадцять гривень, 80 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовлено

Із вказаним рішенням в частині стягнутої основної суми боргу не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати частково рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року, змінивши основну суму боргу позики від 14.09.2021 року з 256900,00 грн на 186900,00 грн.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої є незаконним, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, неправильно надана оцінка доказам наявним в матеріалах справи (двом розпискам від 14.09.2021 року), неправильно встановлено обставини справи.

Жодна з розписок не була написана до укладеного між нею та позивачкою договору позики від 14.09.2021 року.

Розписки написані нею, що датовані 14.09.2021 року по факту є одним і тим же основним зобов`язанням, умови якого зазначені в договорі позики віл 14.09.2021 року і не можуть бути від цього договору кожен окремою підставою для стягнення іншого зобов`язання, ніж боргу в розмірі 186900,00 грн.

Однак, суд першої інстанції одну розписку від 14.09.2021 року на суму 186900,00 грн приймає як додатковий доказ до Договору позики від 14.09.2021 року, а іншу відокремлює від цього договору, як інше самостійне зобов`язання на суму 70000,00 грн.

Боргова розписка сама по собі не є договором позики - це лише підтвердження такого договору, який був укладений між сторонами.

Будь-який інший договір позики від 14.09.2021 року на суму 70000,00 грн відсутній.

Судом не встановлено справжню правову природу розписок від 14.09.2021 року, а підтвердження нею їх написання не свідчить про існування між нею та позивачкою боргового зобов`язання в розмірі 70000,00 грн.

Свідки в судовому засіданні підтвердили, що розписки від 14.09.2021 року були написані нею власноручно, проте в дійсності написані влітку 2022 року, в цей день грошові кошти відповідачці не передавалися.

Від представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Гусакової О.Б. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якою можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №4643790/16-ц.

Підписана відповідачкою розписка підтверджує як факт укладення договору позики і зміст умов цього договору, так і факт отримання нею від позивачки грошової суми та обов`язок її повернути, що також узгоджується зі змістом розписки.

Відповідачкою не надано доказу про складання нею спірної розписки в іншу дату, як і не надано доказу про неотримання насправді нею вказаної грошової суми від позивачки.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17, від 02 вересня 2020 року у справі «569/24347/18 дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України.

Відповідачка ОСОБА_1 09 жовтня 2023 року подала до апеляційного суду повторну заяву про перенесення судового засідання на іншу дату, посилаючись на поїздку в інше місто Харків за сімейними обставинами.

Розглядаючи подану заяву, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Досліджуючи зміст поданої заяви та копію посадочного документу для проїзду 11.10.2023 року до Харкова, апеляційний суд приходить до висновку, що причини неявки в судове засідання відповідачки ОСОБА_1 є не поважними. Відповідачкою не доведено, що наявні у неї сімейні обставини потребують її поїздки до Харкова саме в день розгляду справи.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 24 серпня 2023 року підготовчі дії по справі закінчені та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 13 вересня 2023 року. Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про перенесення судового засідання на іншу дату, посилаючись на необхідність відрядження. В судове засідання апеляційного суду 13 вересня 2023 року з`явилась представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Гусакова О.Б., проте, суд, визнавши неявку відповідачки ОСОБА_1 до суду поважною, відклав розгляд справи на 11 жовтня 2023 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Пункт 5 частини 5 статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає, зокрема, зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 14 вересня 2021 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником було укладено Договір позики від 14 вересня 2021 року, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 186900,00 грн, що становить еквівалент 7000,00 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків України, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 12 вересня 2022 року однією цілою частиною, під 5 відсотків на місяць (а.с. 7).

У пункті 2 вищевказаного Договору позики визначено, що на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 186900,00 грн, що становить еквівалент 7000,00 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків України, ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в повному обсязі.

Також ОСОБА_1 було написано дві розписки від 14 вересня 2021 року. Одна розписка написана до укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики від 14 вересня 2021 року, у розписці зазначено, що ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 186900,00 грн та зобов`язується її повернути. У другій розписці від 14 вересня 2021 року ОСОБА_1 зазначила, що отримала в борг від ОСОБА_2 суму у розмірі 70000,00 грн та зобов`язується її повернути до 14 вересня 2022 року (а.с. 8, 9).

Відповідачкою ОСОБА_1 на картковий рахунок позивачки ОСОБА_2 було перераховано грошові кошти у загальному розмірі 48370,00 грн, а саме:

20 грудня 2021 року 15000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 20.12.2021 року (а.с. 51);

21 грудня 2021 року 13560,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 21.12.2021 року (а.с. 53);

18 лютого 2022 року 4900,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24АР24АС326 від 18.02.2022 року (а.с. 55);

18 лютого 2022 року 4950,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24АР24АС479 від 18.02.2022 року (а.с. 56);

20 лютого 2022 року 4900,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС816 від 20.02.2022 року (а.с. 56);

20 лютого 2022 року 4500,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24АР24АС069 від 20.02.2022 року (а.с. 58);

20 лютого 2022 року 560,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС044 від 20.02.2022 року (а.с. 59).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та часткового погашення відповідачкою відсотків за договором позики.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що 14 вересня 2021 року між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено Договір позики від 14 вересня 2021 року, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 186900,00 грн, що становить еквівалент 7000,00 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків України, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 12 вересня 2022 року однією цілою частиною, під 5 відсотків на місяць.

У пункті 2 вищевказаного Договору позики визначено, що на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 186900,00 грн, що становить еквівалент 7000,00 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків України ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідачкою ОСОБА_1 надано розписку від 14 вересня 2021 року до укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики від 14 вересня 2021 року У розписці зазначено, що ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 186900,00 грн та зобов`язується її повернути.

Також, 14 вересня 2021 року ОСОБА_1 видано розписку, в якій зазначено, що вона отримала в борг від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 70000,00 грн та зобов`язується її повернути до 14 вересня 2022 року.

З платіжних інструкцій вбачається, що відповідачкою ОСОБА_1 на картковий рахунок позивачки ОСОБА_2 перераховано грошові кошти у загальному розмірі 48370,00 грн, а саме:

20 грудня 2021 року 15000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 20.12.2021 року;

21 грудня 2021 року 13560,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 21.12.2021 року;

18 лютого 2022 року 4900,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24АР24АС326 від 18.02.2022 року;

18 лютого 2022 року 4950,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24АР24АС479 від 18.02.2022 року;

20 лютого 2022 року 4900,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС816 від 20.02.2022 року;

20 лютого 2022 року 4500,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24АР24АС069 від 20.02.2022 року;

20 лютого 2022 року 560,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС044 від 20.02.2022 року.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовної заяви, прийшовши до висновку, що розписка про отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 70000,00 грн, які вона повинна повернути до 14.09.2022 року, не може вважатися додатковим документом на підтвердження укладеного договору позики від 14.09.2021 року, за яким строк повернення позики в розмірі 186900,00 грн спливає 12 вересня 2022 року.

За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що розписка про отримання 70000,00 грн. насправді була написана відповідачкою не 14 вересня 2021 року, а в інший час та передача грошових коштів за вказаною розпискою не здійснювалась, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

У частині 80 ЦПК України закріплено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідачкою не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що розписка про отримання нею в борг від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 70000,00 грн написана нею не в дату, що зазначена у даній розписці, а також не доведено, що грошові кошти у розмірі 70000,00 грн насправді позивачкою відповідачу не передавались.

Також апеляційний суд зазначає, що відповідно до тексту договору позики від 14 вересня 2021 року кінцевим терміном виконання зобов`язання за договором є 12 вересня 2022 року, а відповідно до розписки від 14.09.2021 року про позику грошових коштів у розмірі 70000,00 грн кінцевим терміном виконання зобов`язання зазначено 14 вересня 2022 року.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: