КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/9565/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8236/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Котляр К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мицик Ю.С., в справі за позовом керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання правочину недійсним, витребування майна, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року керівник Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначав, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000152 від 14 вересня 2020 року за ч. 4 ст. 190 КК України встановлено факт незаконного вибуття та реєстрації за третіми особами права власності на будівлю лазні по АДРЕСА_1 , яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, а також наявність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Вказував, що будівля лазні по АДРЕСА_1 є комунальною власністю, не приватизовувалась та з власності територіальної громади міста Києва у встановленому законом порядку не вибувала.

Разом з тим, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 листопада 2020 року № 231469630 за ОСОБА_4 05 травня 2017 року зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 30 грудня 2004 року виконавчим комітетом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), нерухомому майну присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

У подальшому ОСОБА_4 05 жовтня 2017 року уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 два договори купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_2 загальною площею 837,6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

14 грудня 2017 року ОСОБА_3 відчужив належну йому 1/2 частку вказаного нерухомого майна ОСОБА_1 за договором дарування. У подальшому ОСОБА_1 30 травня 2018 року уклав з ОСОБА_2 договір іпотеки вказаного нерухомого майна.

24 липня 2018 року приватний нотаріус КМНО Хоменко В.В. вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про поділ об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 000 на підставі висновку ТОВ Міське «Бюро технічної інвентаризації» щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 09 липня 2018 року № 090718, на два нежитлові приміщення: нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер вказаного об`єкту нерухомого майна - 000; нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34 загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 000. Також приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24 липня 2018 року внесено відомості щодо права власності ОСОБА_1 на вказані приміщення.

Водночас будівля лазні загальною площею 900 кв.м по АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 та 2-го поверху № 25-34 загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху № 1-2, 14-15 по АДРЕСА_2 є однією і тою самою будівлею. Таким чином, ОСОБА_1 незаконно здійснено реєстрацію права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по АДРЕСА_2 , яка фактично є будівлею лазні, яка належить територіальній громаді міста Києва.

При цьому встановлено, що Київська міська рада рішення від 18 листопада 2004 року №738/2209 не приймала, Головним управлінням комунальної власності м. Києва оформлення права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по АДРЕСА_2 не здійснювалося, свідоцтво про право власності від 30.12.2004 № НОМЕР_2 не видавалося.

Оскільки відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, без прийняття відповідного рішення Київрадою, а тому будівля лазні загальною площею 900 кв. м по АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 як нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 та нежитлові приміщення 2-го поверху №25-34 по АДРЕСА_2 , відчужені особою, яка не мала права на це, без відома та згоди дійсного власника майна - територіальної громади міста Києва, прокурор звернувся з позовом про витребування вказаного майна від останнього набувача ОСОБА_1 у порядку ст. 388 ЦК України на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Також, оскільки ОСОБА_1 передано в іпотеку спірне нерухоме майно ОСОБА_2 без правових підстав, оспорюваний договір іпотеки суперечить вимогам ст.ст. 317, 319, 321, 583 ЦК України, у зв`язку з чим прокурор просив визнати його недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Враховуючи викладене, прокурор просив:

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за № 42198905 від 24 липня 2018 року та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за № 42201163 від 24 липня 2018 року та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. № 42201818 від 24 липня 2018 року про поділ об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 000;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за № 38728180 від 14 грудня 2017 року, та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. за № 37425872 від 05 жовтня 2017 року та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. за № 37427480 від 05 жовтня 2017 року та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000;

- скасувати рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Бондаренко А.В. № 35059134 від 05 травня 2017 року та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на нежитлову будівлю загальною площею 837.6 кв.м по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000 із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради будівлю лазні площею 900 кв.м по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 як на нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000 та нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000;

- визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8154.

- стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури судові витрати (т. 1 а.с. 1-27).

У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Маркова М.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд застосувати наслідки пропуску строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Вказувала, що безпідставними є посилання позивача на те, що будівля лазні по АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 є однією і тою самою будівлею, оскільки відсутні висновки експерта з даного питання. Відповідач є добросовісним набувачем та не може бути позбавлений права власності відповідним чином, оскільки органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів зі спірним нерухомим майном. При укладенні договору іпотеки спірного майна, право власності ОСОБА_1 підтверджено договором купівлі-продажу від 05 жовтня 2017 року та договором дарування від 14 грудня 2017 року, які не визнані недійсними та є чинними, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 30 травня 2018 року.

Київська міська рада могла дізнатися про порушення права власності та існування такого порушення з моменту набуття ОСОБА_4 права власності на підставі свідоцтва про право власності від 30 грудня 2004 року, а тому загальний строк позовної даності (3 роки) закінчився ще у грудні 2007 року. Крім того, позивач повторно міг дізнатися про своє порушене право 05 жовтня 2017 року, після укладання договорів купівлі-продажу 1/2 часток нежитлових будівель та реєстрації нового права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому загальний строк позовної давності (3 роки) закінчився ще у жовтні 2020 року (т. 1 а.с. 94-101).

У вересні 2021 року представник Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Світлий Р. подав письмові пояснення, в яких позовні вимоги прокурора підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов (т. 1 а.с. 131-134).

У жовтні 2021 року першим заступником керівника Дарницької окружної прокуратури м. Києва Ясь А. подано відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позов у повному обсязі (т. 1 а.с. 136-143).

У листопаді 2021 року представником Київської міської ради - Ященко М.Ю. подано письмові пояснення з проханням задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 1 а.с. 156-160).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року задоволено позов керівника Дарницької окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за № 42198905 від 24.07.2018 та проведено на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за № 42201163 від 24.07.2018 та проведено на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. № 42201818 від 24.07.2018 про поділ об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 000.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за № 38728180 від 14.12.2017, та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. за № 37425872 від 05.10.2017 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000.

Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. за № 37427480 від 05.10.2017 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000.

Скасовано рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Бондаренко А.В. № 35059134 від 05.05.2017 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на нежитлову будівлю загальною площею 837.6 кв.м по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000 із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради будівлю лазні площею 900 кв.м по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 як на нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000 та нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 30.05.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 815.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 6 428 гривень 39 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 6 428 гривень 39 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 6 428 гривень 39 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 6 428 гривень 39 копійок (т. 2 а.с. 41-62).

Не погодившись з рішенням районного суду, 30 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гріга К.С. направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (т. 2 а.с. 64-79).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Звертала увагу на те, що вимоги про скасування рішень державних реєстраторів і державної реєстрації права є неефективним способом захистку прав держави, що є підставою для відмови у позові. Судом першої інстанції проігноровано те, що законним та добросовісним набувачем нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 . Позбавлення ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно має ознаки непропорційного втручання держави в його право власності та покладає на нього індивідуальний та надмірний тягар. Вказувала, що фактично матеріали справи не містять належних доказів того, що будівля лазні по АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 є однією і тою самою будівлею, а тому майно не може бути витребувано з власності ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції не взято до уваги те, що позивачем допущено очевидну бездіяльність по відношенню до нерухомого майна протягом 16 років та не застосовано наслідки спливу строків позовної давності відповідно до вимог закону. Так, позивач просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, оскільки про факт вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності Київській міській раді стало відомо 11 листопада 2020 року з листа Київської місцевої прокуратури № 2. Вважає, що позивач про наявність свого порушеного права власності на майно ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30 грудня 2004 року Виконавчим комітетом Київської міської ради на підставі рішення Київської міської ради 8 сесії 4 скликання від 18 листопада 2004 року № 738/2209. Таким чином, вважає, що строк позовної давності було пропущено позивачем ще у грудні 2007 року. Також повторно позивач міг дізнатись про своє порушене право 05 жовтня 2017 року після укладення договорів купівлі-продажу нежитлових будівель та 14 грудня 2017 року після укладення договору дарування нерухомого майна та реєстрації права власності у Єдиному державному реєстрі нерухомого майна. Тобто наявні обґрунтовані підстави для застосування строків позовної давності у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Дарницької окружної прокуратури міста Києва Логачов В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 141-155).

У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської ради Ященко М. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 165-169).

Також відзив на апеляційну скаргу надійшов від Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому представник Департаменту Ященко М. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 173-176).

У судовому засіданні прокурор Левицька Н.В., представник позивача та третьої особи Ященко М.Ю. , Вітренко А.П. , Спригіна О.М. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти і телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. При цьому, представник апелянта - адвокат Грига К.С. подавала клопотання про проведення судових засідань в режимі відео конференції та відкладення розгляду справи призначені на 13 липня 2023 року і 07 вересня 2023 року, які були задоволені судом із забезпеченням проведення судових засідань в режимі відео конференції та продовженням перерви в судовому засіданні із призначенням розгляду справи на 05 жовтня 2023 року. Про розгляд справи апеляційним судом 05 жовтня 2023 року представник апелянта - адвоката Грига К.С. була сповіщена 15 вересня 2023 року про що свідчить відмітка працівників пошти про вручення особисто адресату поштового відправлення. Повідомлення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. 05 жовтня 2023 року від представник апелянта - адвоката Грига К.С. надійшло клопотання про відкладення (втретє) розгляду справи призначеної на 05 жовтня 2023 року з посиланням на можливі перебої електропостачання за місцем її проживання, проте будь-яких доказів наявності поважних причин заявником до клопотання не надано (т. 2 а.с. 107-140, 180-184, 190-218 т. 3 а.с. 40-57).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до частини 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 5 ст. 212, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, щовідповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» проведено розмежування майна між державою та органами місцевого самоврядування за балансовою належністю та рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» лазня № 13 Солом`янського банно-прального комбінату на АДРЕСА_1 віднесена до комунальної власності Дарницького району м. Києва (т. 1 а.с. 36-38).

За актом обстеження фактичної наявності матеріально-технічних засобів лазні № 13 та котельні, що розташовані за адресою: Руднєва, 100 від 03 грудня 1993 року, проведеного на підставі розпорядження голови комітету від 3 грудня 1993 року № 74, комісія визначила технічний стан об`єкту нерухомості (лазня не має жодного технологічного обладнання, відсутні дверні та віконні блоки, оздоблення стін і стелі практично повністю зруйноване, підлога зруйнована на 30%, стан тепловодомереж перевірити неможливо, зруйновані вузли теплових мереж, електромережі зруйновані на 90% освітлювальне обладнання відсутнє, тощо) (т. 1 а.с. 39-40).

Розпорядженням голови Дарницької районної ради народних депутатів від 22 липня 1994 року № 114 «Про передачу лазні та котельні ( АДРЕСА_1 ) на баланс ДРМО» лазня та котельня на АДРЕСА_1 передані на баланс Дарницького районного медичного об`єднання (т. 1 а.с. 42).

Наказом Головного управління охорони здоров`я від 12 листопада 1998 року № 354 «Про виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27 жовтня 1998 року № 2138 «Про створення Київської міської клінічної лікарні №1» Територіальне медичне об`єднання Дарницького району міста Києва з 01 січня 1999 року реорганізовано шляхом виділення з нього структурних підрозділів - клінічної лікарні № 1, яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (т. 1 а.с. 43).

Наказом Головного управління комунальної власності міста Києва від 10 травня 2007 року № 138 «Про закріплення майна за Київською міською клінічною лікарнею №1» споруди лазні площею 900 кв.м та котельні площею 205 кв.м на АДРЕСА_1 закріплені за Київською міською клінічною лікарнею № 1 на праві оперативного управління (т. 1 а.с. 44-45).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 08 листопада 2007 року № 1446 «Про подальше використання об`єктів права власності територіальної громади міста Києва» вищевказані будівлі на АДРЕСА_1 підлягали передачі з балансу Київської міської клінічної лікарні №1 на баланс комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (т. 1 а.с. 46).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09 червня 2016 року № 409 «Про закріплення об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва на АДРЕСА_1 » та актів приймання-передачі від 07 вересня 2019 року № 1, № 2 будівлі котельні загальною площею 205 кв.м та лазні площею 900 кв.м, які розташовані на АДРЕСА_1 , передані на баланс Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (т. 1 а.с. 47-49).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 листопада 2020 року № 231469630 за ОСОБА_4 05 травня 2017 року зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 30 грудня 2004 року виконавчим комітетом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000 (т. 1 а.с. 29-35).

05 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 загальною площею 837,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 936, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 53).

Також 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець), від імені якого діяв представник покупця ОСОБА_1 на підставі довіреності посвідченої Качур А.В. приватним нотаріусом Харківського МНО 03 жовтня 2017 року за реєстровим № 2147, укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 загальною площею 837,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 940, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 54).

14 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за яким до останнього перейшло право власності на 1/2 частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 загальною площею 837,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2705, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 55-56).

30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки вказаного нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 815, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 57-59).

24 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про поділ об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 000 на підставі висновку ТОВ Міське «Бюро технічної інвентаризації» щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна № 090718 від 09 липня 2018 року, а саме нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по АДРЕСА_2 з реєстраційним номером 000 поділено на два нежитлові приміщення: нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер вказаного об`єкту нерухомого майна 000 та нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34 загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000 (т. 1 а.с. 60-64).

Також до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. внесені відомості щодо права власності ОСОБА_1 на вказані приміщення 1-го та 2-го поверхів. Підставою реєстрації права власності зазначено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі від 05 листопада 2017 року № 936, висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 09 липня 2018 року № 090718, договір дарування від 14 грудня 2017 року № 2705.

До позовної заяви прокурора додана фотокопія (з копії) свідоцтва про право власності від 30 грудня 2004 року на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по АДРЕСА_2 , видане ОСОБА_4 на підставі рішення Київської міської ради VІІІ сесії ІV скликання від 18 листопада 2004 року № 738/2209 (т. 1 а.с. 65).

Згідно листа Державного архіву м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 068/05-17/1791 від 24 вересня 2020 року, у документах фонду рішення Київської міської ради 8 сесії 4 скликання № 738/2209 від 18 листопада 2004 року не виявлено, натомість виявлено інші рішення від 18 листопада 2004 року № 738/2148 про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею, та № 799/2209 про внесення змін до рішень Київської міської ради (т. 1 а.с. 66).

Відповідно до листа Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21 вересня 2020 року № 062/02/08-5928, Головним управлінням комунальної власності м. Києва оформлення права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по АДРЕСА_2 не здійснювалося, свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 30 грудня 2004 року на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м. не видавалося (т. 1 а.с. 67).

Згідно листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-10797 (И-2020) від 07 жовтня 2020 року за даними реєстрових книг по нежитловому фонду за адресою: АДРЕСА_2 нежитлові будівлі/будівлі на праві власності не реєструвалися (т. 1 а.с. 68).

Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва № 073-2897 від 02 квітня 2021 року за адресами: м. Київ, вул. Вереснева, 11 та вул. Ю. Шевельова (М. Руднєва), 100, Департамент не видавав та не реєстрував будь-які документи щодо виконання підготовчих/будівельних робіт та не приймав об`єкти будівництва в експлуатацію за вказаною адресою (т. 1 а.с. 70).

Відповідно до відповіді Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 062/06-23/7252 від 25 листопада 2020 року вказано, що нерухоме майно, яке зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 не перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва. Зазначено, що опрацювавши матеріали, розміщені на інтернет-порталах, зокрема, на офіційному сайті «Прозорро Продажі» щодо проведення аукціону з продажу нерухомого майна на АДРЕСА_2 , повідомлено, що зазначене майно має ознаки, які тотожні з технічними характеристиками будівлі колишньої лазні на АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності та перебуває на балансі Департаменту соціальної політики. Інформація щодо балансоутримувача, підстав набуття та зміни права власності, присвоєння (зміни) поштової адреси нерухомого майна на АДРЕСА_2 відсутня (т. 1 а.с. 71).

Щодо представництва прокурором інтересів Київської міської ради

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Системне тлумачення положень частин 3-5 статті 56 ЦПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 56, 185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 наведено правові висновки, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

У позовній заяві прокурор зазначав, що Київська міська рада неналежно здійснює захист інтересів територіальної громади, оскільки 07 квітня 2021 року на адресу Київської міської ради направлено лист в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо вжиття заходів цивільно-правового характеру за фактом незаконного вибуття з комунальної власності спірної будівлі лазні та реєстрації права власності на цю будівлю за іншими особами. 15 квітня 2021 року Київська міська рада надала відповідь, що заходи цивільно-правового характеру не вживались, а оскільки органами прокуратури проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000152, заявник просив прокурора вжити відповідних заходів. Таким чином, Київська міська рада не здійснила заходів захисту.

Вказував, що наявність порушень інтересів держави та територіальної громади у сфері комунальної власності на об`єкт нерухомого майна, а також факт бездіяльності Київської міської ради щодо їх захисту, є виключним випадком для вжиття заходів представницького характеру саме прокурором.

20 квітня 2021 року на підставі ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київська місцева прокуратура № 8 листом повідомила Київську міську раду про звернення до суду з вказаним позовом (т. 1 а.с. 81-82).

Київська міська рада отримала вказане повідомлення прокурора, проте у процесі розгляду справи не скористалась правом на судовий захист порушеного права територіальної громади стосовно спірного об`єкту нерухомого майна, не спростувала в подальшому наявність обставин, на які посилається прокурор у позові, та навпаки, підтримала заявлені позовні вимоги, а тому визнала правомірність дій прокуратури.

Враховуючи вищенаведене, прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме повідомлено Київську міську раду про те, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що діями відповідачів щодо набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна було порушено інтереси територіальної громади міста Києва та необхідно їх захистити, проте, Київська міська рада в розумні строки заходів щодо захисту порушеного права не вживала.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2021 року у справі № 759/12225/18 (провадження № 61-514св21).

Таким чином, колегія суддів відхилила відповідні доводи апеляційної.

Щодо скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору іпотеки та витребування об`єкту нерухомого майна .

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року, тобто на час подання позовної заяви прокурором) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

За змістом наведеної норми у чинній редакції та редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, у розумінні наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19, від 18 лютого 2021 року в справі № 756/13679/16-ц, від 03 листопада 2021 року в справі № 200/11361/19, від 23 грудня 2021 року в справі № 570/5330/19, від 06 травня 2022 року в справі № 607/28363/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Прокурором у цій справі заявлені вимоги про скасування рішень державних реєстраторів, скасування проведених на їх підставі державної реєстрації прав власності із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено, що підставою первинної реєстрації права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м. по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, за ОСОБА_4 стало свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , видане 30.12.2004 виконавчим комітетом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради від 18.11.2004 № 738/2209.

Разом з тим, за повідомленням Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Головним управлінням комунальної власності м. Києва оформлення права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837, 6 кв.м по АДРЕСА_2 не здійснювалося, свідоцтво про право власності від 30.12.2004 № НОМЕР_2 не видавалося.

Водночас, Державний архів м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив, що Київська міська рада рішення від 18.11.2004 №738/2209 не приймала.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва, яке не видавалось.

Отже, з огляду на те, що свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на спірну будівлю не видавалось уповноваженим органом, тобто право власності у ОСОБА_4 на спірну будівлю у встановленому законом порядку не виникало, а відтак договори на відчуження (купівлю-продаж) спірної будівлі від 05 жовтня 2017 року були укладені не власником цієї будівлі, тобто відбулось незаконне заволодіння будівлею, що порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України), а тому вищевказані договори купівлі-продажу є нікчемними та не потребують визнання їх недійсними.

За змістом статей 317, 319, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтею 387 ЦК України. Так, згідно з частиною 1 цієї статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Крім того, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Згідно листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-10797 (И-2020) від 07.10.2020 за даними реєстрових книг по нежитловому фонду за адресою: АДРЕСА_2 нежитлові будівлі/будівлі на праві власності не реєструвалися (т. 1 а.с. 68).

Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва № 073-2897 від 02 квітня 2021 року за адресами: м. Київ, вул. Вереснева, 11 та вул. Ю. Шевельова (М. Руднєва), 100, Департамент не видавав та не реєстрував будь-які документи щодо виконання підготовчих/будівельних робіт та не приймав об`єкти будівництва в експлуатацію за вказаною адресою (т. 1 а.с. 70).

Відповідно до відповіді Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 062/06-23/7252 від 25 листопада 2020 року вказано, що нерухоме майно, яке зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 не перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва. Зазначено, що опрацювавши матеріали, розміщені на інтернет-порталах, зокрема, на офіційному сайті «Прозорро Продажі» щодо проведення аукціону з продажу нерухомого майна на АДРЕСА_2 , повідомлено, що зазначене майно має ознаки, які тотожні з технічними характеристиками будівлі колишньої лазні на АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності та перебуває на балансі Департаменту соціальної політики. Інформація щодо балансоутримувача, підстав набуття та зміни права власності, присвоєння (зміни) поштової адреси нерухомого майна на АДРЕСА_2 відсутня (т. 1 а.с. 71).

Вищевказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, за змістом технічної документації, виготовленої Київським міським бюро технічної інвентаризації 11.11.1970, поверхового плану будівлі лазні по АДРЕСА_1 , та технічного паспорту від 09.07.2019, виданого ТОВ Міське «Бюро технічної інвентаризації» на нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 та 2-го поверху № 25-34 загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по АДРЕСА_2 , встановлено, що вказані приміщення тотожні (т. 1 а.с. 47-52, 60-64).

Зокрема, згідно вказаних документів приміщення мають однакову форму, розміщення основних приміщень в будівлі, розташування вікон, сходів та входів до нього.

Тотожність вказаних приміщень підтверджується листом Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 062/06-23/7252 від 25.11.2020.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що будівля лазні площею 900 кв.м по АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000 і нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000 фактично є одним і тим самим спірним об`єктом нерухомості.

Відповідачем дані доводи та надані на їх підтвердження докази, не спростовано, доказів протилежного не надано.

Згідно висновків Великої палати Верховного суду, викладених у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, а також Верховного Суду у постанові від 05.02.2020 у справі № Б-50/232-09, поділ або об`єднання майна, зміна інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі свідоцтвапро право власності НОМЕР_1 від 30.12.2004 року, яке виконавчим комітетом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не видавалось і рішення Київської міської ради від 18.11.2004 № 738/2209 про його видачу не ухвалювалось.

Враховуючи викладене, спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння власника (Київської міської ради) поза його волею. Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який набув право власності на підставі договорів купівлі-продажу від 05 жовтня 2017 року і договору дарування від 14 грудня 2017 року цих висновків суду не спростовують, оскільки спірна будівля набута від відчужувача ОСОБА_4 який не мав права на розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна, оскільки право власності у ОСОБА_4 на спірну будівлю не виникло і було зареєстровано незаконно.

Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування спірної будівлі в порядку ст. 388 ЦК України.

Останнім власником спірного об`єкта нерухомого майна був зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , цих обставин ОСОБА_1 та його представник не оспорювали і що підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 29-35).

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Встановлені по справі обставини свідчать про відчуження спірного об`єкта нерухомого майна особою, яка не є власником цього майна та за свідоцтвом про право власності, яке не видавалось (було підроблено), яке і подальший поділ цього майна фактично спрямовані на незаконне заволодіння майном власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Такі підстави і обставини витребування об`єкту нерухомого майна - будівля лазні площею 900 кв.м по АДРЕСА_1 , на думку колегії суддів, повністю відповідають критеріям наявності загального (суспільного) інтересу, а тому посилання відповідача щодо порушення його прав як останнього власника і добросовісного набувача не можуть бути визнані підставою для відмови в позові.

При цьому, ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів ч. 3 і 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач, який не заявив зустрічні позови у справі, може заявити до власника майна позов про відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів, та на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Крім того, кінцевий набувач, із власності якого витребовується нерухоме майно, також не позбавлений можливості відновити права на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких було придбано майно, про відшкодування збитків.

Встановивши, що відчуження нерухомого майна було здійснено особою, яка не є власником цього майна та жодних дій щодо розпорядження цією спірною будівлею Київською міською радою не вчинялося, тобто спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння власника поза його волею, колегія суддів погодилась з висновком районного суду про наявність правових підстав для витребування вказаної будівлі від добросовісного набувача.

Обґрунтованим є висновок районного суду про задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

Встановлено, що між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_2 (Іпотекодержатель) 30 травня 2018 року укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 815, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 57-59).

Пунктом п. 1.1 вищевказаного Договору іпотеки визначено, що з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у Іпотекодавця за укладеним із Іпотекодержателем договором позики № 1 від 28.09.2017 на суму 100 000, 00 грн. зі строком повернення боргу до 08.06.2018, Іпотекодавець надає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому нерухоме майно, зазначене в п. 1.4 даного договору.

За положеннями п.п. 1.4 і 1.5 Договору іпотеки від 30 травня 2018 року, в іпотеку передається нежитлова будівля загальною площею 837, 6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2017, зареєстрованого за № 936 та договору дарування від 14.12.2017, зареєстрованого за № 2705.

За положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення зобов`язання.

Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що право передачі майна в іпотеку, крім випадків виникнення іпотеки на підставі закону або рішення суду, належить його власникові.

Встановивши, що ОСОБА_4 та, згодом, ОСОБА_1 не набули у встановленому законодавством порядку права власності на спірний об`єкт нерухомості, а тому і не мали права ним розпоряджатися шляхом відчуження права власності на користь третіх осіб, в тому числі і передавати в іпотеку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Щодо строків позовної давності.

У суді першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Маркова М.В. заявляла про застосування строків позовної давності, вважаючи, що останнім днем для звернення до суду з даним позовом було 30 грудня 2007 року. Крім того, позивач повторно міг дізнатися про своє порушене право 05 жовтня 2017 року, після укладання договорів купівлі-продажу 1/2 часток нежитлових будівель та реєстрації нового права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. А тому загальний строк позовної давності (3 роки) закінчився ще у жовтні 2020 року. Водночас прокуратура звернулася з позовом лише у травні 2021 року (т. 1 а.с. 94-101).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) звернуто увагу на те, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною заявленою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

З огляду на положення ст. 261 ЦК України, ст. 56 ЦПК України, суд повинен з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушено, стало відомо про таке порушення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15.

Вказаний правовий висновок повністю узгоджується з правовою позицією в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 14-85цс15 і правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18), в якій вказано, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, в той час, як суди не встановили початку перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а сторони не надали жодних доказів у розумінні статей 57-59 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення його права до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до місцевого суду, тоді як згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи те, що прокурор пред`явив позов в інтересах Київської міської ради, слід з`ясувати, коли саме позивач довідався або міг довідатися про порушення прав.

З матеріалів справи вбачається, що спірну державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна було здійснено на підставі свідоцтва від 30 грудня 2004 року, яке органом державної влади не видавалось і рішення про його видачу не приймалось. Така державна реєстрація права власності ОСОБА_4 відбулась лише 05 травня 2017 року, тобто спірний об`єкт нерухомого майна вибув з комунальної власності саме 05 травня 2017 року, чим порушено права позивача, тому саме з цього дня починається перебіг позовної давності.

Водночас, реєстрація права власності за ОСОБА_4 відбулася на підставі свідоцтва НОМЕР_1 від 30.12.2004, яке не видавалося (підроблено), відбулася зміна характеристик, номерів спірного об`єкту нерухомого майна та адреси, що позбавило позивача на своєчасне виявлення порушеного права власності та вжиття відповідних заходів.

Київська міська рада рішень щодо відчуження спірного об`єкту нерухомості не приймала, не була стороною договорів купівлі-продажу та іпотеки, на підставі яких відбулось незаконне вибуття з комунальної власності вказаного спірного майна.

Крім того, як свідчать матеріали справи, про встановлений факт вибуття спірного об`єкту нерухомості з комунальної власності Київській міській раді стало відомо 11 листопада 2020 року з листа Київської місцевої прокуратури № 2 (наразі Дарницька окружна прокуратура міста Києва) № 32-1052-20 від 11.11.2020, що підтверджується листом Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15.04.2021 № 062/01/09-2407, наданим окружній прокуратурі на виконання доручення заступника міського голови - секретаря Київської міської ради В. Бондаренка від 08.04.2021 № 08/8224 на лист Дарницької окружної прокуратури м. Києва № 10.52-46-491вих-21 від 07.04.2021.

В свою чергу, прокурору стало відомо про обставини незаконного вибуття з комунальної власності спірного нерухомого майна в рамках розслідування кримінального провадження № 0000152 від 14.09.2020, зокрема про те, що рішення Київської міської ради № 738/2209 від 18.11.2004 Київською міською радою не приймалося, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 30.12.2004, яке стало підставою для первинної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_4 не видавалося.

14 травня 2021 року прокурор, в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з даним позовом, тобто в межах строку позовної давності, а тому правильним є висновок районного суду, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні (т. 1 а.с. 1-82).

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта із посиланням на зазначені ним правові висновки, визнавши такі посилання апелянта помилковими.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 жовтня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова