Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.08.2023 Справа №607/12181/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Дзюбича В.Л.,

за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М.,

у присутності:

представника позивача адвоката Фльорківа О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

06.07.2023 ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем за №5577 від 27.01.2020 відносно нього таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову зазначено, що 27.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем вчинено виконавчий напис №5577 про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених в строк грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», якому відступлено право вимоги за Кредитним договором №011-19500-120313 від 12.03.2013, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 . Позивач вказав, що про існування вказаного виконавчого напису дізнався лише 03.07.2023 під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження ВП №67521519, з примусового виконання даного виконавчого напису, відкритого постановою про відкриття виконавчого провадження від 16.11.2021 та у ході якого накладено арешт на рахунки позивача, про що йому надійшло сповіщення у мобільний додаток «Приват24». Вважає, що виконавчий напис нотаріуса слід визнати таким, що не підлягає до виконання, оскільки нотаріус при його вчиненні не пересвідчився у безспірності заборгованості позивача перед відповідачем, всупереч вимогам Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМУ №1172 від 29.06.1999, та в порушення норми статті 88 Закону України «Про нотаріат», за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості, зокрема і нотаріально посвідченого кредитного договору, хоча Постанова КМУ №662 від 26.11.2014, яка дозволяла це робити, була скасована Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017. Більше того, позивачем не було укладено нотаріально посвідченого кредитного договору із відповідачем чи ПАТ «Дельта Банк», а у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед відповідачем є безспірним. Внаслідок зазначеного нотаріусом було порушено встановлену процедуру вчинення виконавчого напису. З цих підстав просив позов задовольнити, а також стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Ухвалою судді від 11.07.2023 відкрито провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 10.08.2023 на 09 год. 30 хв.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Фльорків О.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Також, 07.08.2023 він подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які підтверджують заявлену ним суму витрат на правову допомогу.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» в судове засідання не з`явився, однак 02.08.2023 від нього на електронну адресу суду надійшло клопотання про врегулювання спору за участі судді, у задоволенні якого ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 10.08.2023, йому було відмовлено, а також клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, у якому він визнав позовні вимоги, просив розглянути справу у його відсутності та відмовити позивачу в компенсації витрат на правничу допомогу або зменшити заявлений позивачем розмір цих витрат з 6000 до 3000 грн. В обґрунтування клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу зазначив, що заявлений позивачем розмір цих витрат не є співмірним із ціною позову, значенням справи для сторін, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Так, позовна вимога, яку заявив позивач не відноситься до категорії складних справ, а навпаки є малозначною справою, а тому гонорар у розмірі 6000 грн не відповідає критеріям співмірності, є завідомо завищеним, оскільки практика по такій категорії справ є сталою і передбачуваною, а заявлений розмір є завищеним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг у аналогічних справах. На думку представника відповідача, аналізуючи аналогічні по таких справах рішення судів першої інстанції, середня вартість адвокатських послуг складає 3000 грн, відтак саме ця сума є співмірною зі складністю справи, відповідає критерію розумності та пропорційності, оскільки спір є немайновим.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, представник Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції також, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, не повідомивши про причини неявки. Пояснень щодо позову від третіх осіб не надходило. Однак, 04.08.2023 представник Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав до суду заяву, у якій він просив проводити розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини.

27.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича вчинено виконавчий напис за номером в реєстрі №5577 про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених в строк грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», якому Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», відступлено право вимоги на підставі Договору про відступлення прав вимоги №20/01/20-1/1 від 20.01.2020, якому в свою чергу Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», на підставі Договору відступлення прав вимоги №195/К від 09.02.2018, відступлено право вимоги за Кредитним договором №011-19500-120313 від 12.03.2013, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .

З цього ж виконавчого напису вбачається, що заборгованість стягується за період з 08.02.2018 по 24.01.2020 у розмірі: 28418,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 12488,00 грн заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією; 150 грн плата за вчинення виконавчого напису. Загальна сума заборгованості становить 41056,00 грн.

На підставі оспорюваного виконавчого напису 16.11.2021 головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хомик Ю.М. відкрито виконавче провадження ВП №67521519.

Крім цього, у матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 03.07.2023, подана ним 03.07.2023 до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якій він просив ознайомити його з матеріалами виконавчого провадження ВП №67521519, а також скріншот сповіщення про накладений виконавчою службою арешт на рахунок ОСОБА_1 , який відкритий в у АТ КБ «ПриватБанк».

При цьому ні позивачем, ні відповідачем не надано власне копії самого кредитного договору, відтак відомості про нотаріальне посвідчення кредитного договору відсутні.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ цього Порядку).

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

26.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 було залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017.

Пленум Вищого адміністративного суду України у п. 10.2 Постанови від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» роз`яснив, що визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Тобто, на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору.

Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі №757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17.

За таких обставин, оспорюваний виконавчий напис вчинено після набрання законної сили вказаним вище судовим рішенням про скасування положень, на підставі яких його було вчинено, а саме пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Кредитний договір №011-19500-120313 від 12.03.2013, сторонами в якому зазначені Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , на виконання якого нотаріусом вчинено виконавчий напис, не був нотаріально посвідченим, що відповідачем не спростовано, а тому є таким, що не відповідає вимогам Переліку.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №158/2157/17 та постанові Верховного Суду від 21.10.2020 в справі №172/1652/18.

З приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Така ж позиція вказана в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №754/9711/14ц.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 305/2082/14ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності».

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи №916/3006/17, які викладено у постанові від 02.07.2019, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Суд встановив, що вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису відбулося на підставі звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» до приватного нотаріуса з недотриманням вимог щодо переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

З матеріалів справи не вбачається, що приватному нотаріусу при подачі заяви про вчинення виконавчого напису стягувачем було надано детальний розрахунок заборгованості в контексті зі строками її погашення та первинного бухгалтерського документа, який би підтвердив видачу боржнику спірної суми боргу (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), у зв`язку з чим у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед товариством, яка зазначена у написі, є безспірним.

Відтак, суд має переконання, що нотаріус не мав належних і достатніх підстав вважати, що вимоги стягувача і борг, для стягнення якого кредитор просив вчинити виконавчий напис, є безспірними.

Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. У виниклому спорі заборгованість ОСОБА_1 є спірною, оскільки позивач не визнає розміру виниклого боргу шляхом звернення до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, відповідач не спростував належними та допустимими доказами доводи позивача про те, що він не укладав нотаріально посвідчений договір ні з відповідачем, ні з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та нотаріусом не перевірено достовірність факту укладення такого договору.

Зазначені обставини в сукупності вказують на недотримання приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вимог законодавства України під час вчинення оспорюваних виконавчих написів, тому позовні вимоги є підставними, порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за №5577 від 27.01.2020, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» заборгованості у розмірі 41056,00 грн таким, що не підлягає виконанню.

У зв`язку з задоволенням позову слід вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною другою стататті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Аналіз наведених положень ЦПК України дає підстави суду для висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до наданих представником позивача доказів витрат на професійну правничу допомогу їх розмір становить 6000 грн.

Зокрема, 03.07.2023 між Адвокатським об`єднанням «Сила права», в особі керуючого партнера Фльорківа О.В., та клієнтом ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої (правової) допомоги. У підпункті 4.3 пункту 4 Договору зазначено, що клієнт зобов`язаний оплатити гонорар в розмірі, визначеному сторонами в додатку до цього договору.

У підпункті 4.5 пункту 4 Договору зазначено, що за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським об`єднанням правової допомоги і її вартість.

Відповідно до додатку №1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 03.07.2023, за одну годину представництва в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 1000 грн. Загальний розмір гонорару залежить від кількості затрачених адвокатом Адвокатського об`єднання годи по даній справі, але в будь-якому випадку не може бути меншим 6000 грн.

В акті №1 обсягу наданої правничої (правової) допомоги до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 03.07.2023 зазначено, що Адвокатським об`єднанням надано, а Музичкою С.М. отримано послуги з надання правничої (правової) допомоги за договором від 03.07.2023, вартість яких становить 7000 грн, з яких: попередня (досудова) консультація, вивчення документів, судової практики та аналіз законодавства щодо предмета спору, підготовка та подання позовної заяви (6 годин) 6000 грн, участь у судових засіданнях (1 год) 1000 грн.

Як убачається із платіжної інструкції №0.0..1 від 03.08.2023 ОСОБА_1 сплатив АО «Сила права» гонорар за договором про надання правничої допомоги від 03.07.2023 у розмірі 6000 грн.

Як уже зазначалось, представник відповідача надіслав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю та завищеним розміром таких витрат. Також, просила врахувати позицію, викладену у постановах Верховного суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Так, даний спір для відноситься до спорів незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, оскільки вимоги базуються на прямій нормі права. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Ухвалою судді від 11.07.2023 визначено, що дана справа є малозначною, відтак постановлено її розглядати саме в спрощеному позовному провадженні.

У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18 та від 30.07.2019 у справі №911/739/15.

Отже, зважаючи на те, що матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви, дана справа є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначений сторонами до відшкодування гонорар, є завищеним і не являється співмірним, обґрунтованим і пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, відтак на переконання суду, клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правову допомогу є обгрунтованим а тому суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 4 000,00 гривень.

Також, у зв`язку з задоволенням позову та визнанням цього позову відповідачем у повному обсязі, відповідно до вимог статті 141 та частини першої статті 142 ЦПК України, з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» в користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 536,80 грн судового збору, а 50% судового збору (536,80 гривень), сплаченого ОСОБА_1 при поданні до суду позовної заяви, позивачу слід повернути з державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 15, 16, 81, 89, 141, 142, 265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем 27 січня 2020 року за реєстровим номером 5577 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» заборгованості у розмірі 41056,00 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» в користь ОСОБА_1 4000 (Чотири тисячі) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» в користь ОСОБА_1 536,80 гривень понесеного судового збору.

Повернути ОСОБА_1 536,80 гривень сплаченого судового збору з державного бюджету.

Копію рішення направити відповідачу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», , місцезнаходження вул. Стельмаха, 9А, офіс 203, м. Ірпінь Бучанського району Київської області.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, місцезнаходження 01001, вул. Мала Житомирська, 6/5, м. Київ.

Відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження вул. Кн.Острозького, 14, м. Тернопіль.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич