Справа № 308/3137/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Білак І.І.., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант», про стягнення сум матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст.268ЦПК України 27.09.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 03.10.2023 року.

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ» про стягнення сум матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2021 вказана позовна заява залишена без руху.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонног суду Закарпатської області від 01.04.2021 відмовлено в клопотанні позивача про відстрочення судового збору, позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.05.2021 року відкрито провадження у даній справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 червня 2021 року зупинено провадження у цивільній справі 308/3137/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ» про стягнення сум матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП, до набрання законної сили судовим рішенням постанови суду від 08.02.2021 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 по справі №308/12951/20.

Ухвалою суду від 28.03.2023, у справі поновлено провадження, призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 10.04.2023 залучено до участі у цивільній справі №308/3137/21, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТТАКСІ» про стягнення сум матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП, в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» (, 01133, Україна, м.Київ, бул.Лесі Українки, 26, цілодобовий сервісний центр 0-800-50-17-10).

Позов мотивовано тим, що 30 листопада 2020 року, близько 21 год. 20 хв. на вул.. Баб`яка в м. Ужгороді відповідач №1 ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом « РЕНАУЛЬТ ЗОЕ » Vin- НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві довгострокової оренди (до 2024 року, право користування, право розпорядження, право управління майном) відповідачу №2 Товариству з обмеженою відповідальністю « МОЕКОТАКСІ») , що є зареєстрованим в м. Ужгороді, та порушивши ПДР не надала перевагу в русі водію-позивачу ОСОБА_1 внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок ДТП автомашина позивача ОСОБА_1 « Шкода Октавія» державний знак НОМЕР_3 отримала значні механічні пошкодження

Позивач зазначає, що на місці ДТП водій ОСОБА_2 визнала свою вину у вчиненні ДТП, однак по приїзду на місце представника власника транспортного засобу відмовилася від цього. На місце ДТП були викликані працівники поліції які належним чином зафіксували дорожньо-транспортну пригоду, склали схему. Після чого відносно водія ОСОБА_2 працівники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП.

Ужгородський міськрайонний суд розглянув адміністративну справу відносно водія ОСОБА_2 і 08 лютого 2021 року ухвалив постанову згідно якої : « ОСОБА_2 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та наклати на неї адміністративне стягнення» Як вказує позивач ОСОБА_2 та ї представник ОСОБА_3 , жодного разу на засідання суду не з`явилися, подали свої письмові заперечення. Постанова набрала законної сили 18 лютого 2021 року.

При обґрунтуванні позовної заяви, ОСОБА_1 , посилається на положення: ч.1 ст. 1166, ч.1 ст. 67, ст. 1187 ЦК України, п.4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 03 березня 2013 року.

У позовній заяві вказано на те, що наявність вини у вчиненні ДТП водієм ОСОБА_2 встановлена і доведена в судовому порядку ; наявність спричиненої матеріальної шкоди в вигляді механічних пошкоджень автомашини позивача підтверджується, матеріалами справи про адміністративне правопорушення, постановою суду, фото доказами з місця ДТП, об`єм шкоди ( вартість ремонтно-відновлювальних робіт оплачених позивачем). Сума і вартість шкоди спричиненої позивачу відповідачем встановлено суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Автоцентр-Ужгород» в сумі 27 742,5 грн. двадцять сім тисяч сімсот сорок дві гривні 50 копійок. Окрім того, 700 гривень оплата ОСОБА_1 за проведення оцінки ремонтно- відновлювальних робіт пошкодженої в ДТП його автомашини « Шкода Октавія» д.н.з. НОМЕР_3 . Окрім того 3000 (три тисячі) гривень втрата товарної цінності транспортного засобу, що належить позивачу ОСОБА_1 . Окрім того, 4000 (чотири) тисячі гривень витрати позивача на правову допомогу в вирішенні даного спору. Загальна сума матеріальної шкоди спричиненої позивачу ОСОБА_1 складає 35 442,5 грн.( тридцять п`ять тисяч чотириста сорок дві гривні ) 50 копійок; окрім того ОСОБА_1 являється учасником бойових дій (АТО), в результаті проходження служби має захворювання на грунті стресів під час боїв. В зв`язку з ДТП вимушений був передати власну автомашину для проведення ремонтно-відновлювальних робіт і не міг належно організувати допомогу хворому батьку ОСОБА_4 .. Таким чином в результаті ДТП ОСОБА_1 переносив моральні страждання, безсоння, приниження його честі і гідності, ділової репутації, як громадянина втрата можливості повноцінно працювати та забезпечувати себе матеріально, тобто йому спричинена і моральна шкода, то підлягає відшкодуванню згідно вимог ст. 23 ЦК України. Сума моральної шкоди складає 3000 (три) тисячі гривень.

Таким чином на думку позивача наявні суттєві порушення його прав які він має намір відновити в судовому порядку.

Позивач ОСОБА_1 звертався письмово до відповідачів №1 №2 з пропозицією врегулювання спору в досудовому порядку, однак отримав негативну відповідь.

Позивач просить суд: стягнути з відповідача № 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ» зареєстрованого в АДРЕСА_1 на користь позивача ОСОБА_1 суму спричиненої йому матеріальної шкоди в сумі 35 442,5 ( тридцять п`ять тисяч чотириста сорок дві ) гривні 50 копійок; стягнути з відповідача № 1 ОСОБА_2 жительки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 суму спричиненої моральної шкоди в сумі 3000 (три) тисячі гривень; сплату судового збору та судових витрат покласти на відповідачів.

03.06.2023 від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Машика В.В., надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідач - ОСОБА_2 , заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а у задоволенні позову просить відмови ти повністю виходячи з наступною.

Разом із тим, відповідач описує події що мали місце 30.11.2020, не вважає себе винною у порушення ПДР та у вчиненні ДТП.

Як вказано у відзиві, відповідач вважає, що позовна заява ОСОБА_1 , ґрунтується на рахунку автосервісу, однак це не може бути належним та допустимим доказом, оскільки тільки відображає перелік та вартість ремонтних робіт автомобіля на дату звернення. Причинного зв`язку переліку робіт необхідних для відновлення автомобіля внаслідок ДТП він не відображає. Зазначене може бути підтверджене виключно експертизою кваліфікованого експерта з врахуванням зносу.

Також, відповідач вважає необґрунтованою вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 не отримав жодних травм чи пошкоджень що могли спричинити йому моральні страждання. Крім того, пошкодження автомобіля водія ОСОБА_1 були незначні та не перешкоджають його подальшому використанню за призначенням, він продовжує ним користуватись для пересування.

Відповідач вважає, що позовна заява ОСОБА_6 стягнення сум матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП - є безпідставною та такою що не підлягає задоволенню.

У відзиві вказано на те, що враховуючи що Постанова Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2021 року у справі №308/12951/20 була винесена з порушенням прав ОСОБА_7 без її участі та повідомлення про дату та час судового засідання, вказана постанова суду оскаржена до Закарпатського апеляційного суду. Оскільки розгляд даної справи в апеляційному суді ще триває, від так питання розгляду даної справи є передчасним до завершення розгляду справи №308/12951/20 Закарпатським апеляційним судом.

У відзиві вказано на те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести Відповідач-1 ОСОБА_8 у зв`язку з розглядом справи становить 8000грн., які складаються з витрат па професійну правничу допомогу (правову допомогу адвоката).

Відповідач просить суд: позовні вимоги Позивача відхилити, а у задоволені позову відмовити повністю; стягнути з Позивача па користь Відповідача-1 понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи.

Від представника відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ», 03.06.2021 року надійшов відзив на позовну заяву.

Так, представник відповідача вказує на те, що відповідач, заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Представник відповідача описує події що мали місце 30.11.2020, а саме щодо обставин ДТП, та вказує на те, що автомобіль RENAUL ZOE д.н.з. НОМЕР_4 застрахований Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №201187886, термін дії якого з 00:00 10.09.2020 року по 09.09.2021 року. Страховик за Полісом страхування ТДВ СК «Альфа-Гарапт» (, 01133, Україна, м.Київ. бул. Лесі Українки, 26, цілодобовий сервісний центр 0-800-50-17-10), Страхувальник ТОВ «МОЕКОТАКСІ» (код 42424267). Відповідно до умов Полісу №201187886 страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить в межах 130 000 грн.

Так, у відзиві представник відповідача посилається на норми ст. 1192, 1194 ЦК України, ст. 22,28,29,35,36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» п.п. 14,16, 24 Постановою Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», правові позиції ВП ВС №755/18006/15 від 04.07.2018.

Представник відповідача зазначає, що системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави дійти висновку, що в даному випадку, страховик виплачує страхове відшкодування в розмірі оціненої шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, а в іншій частині відшкодування покладається па винну особу, так як між відповідачем та його страхувальником укладено договір обов`язкового страхування.

Розрахунок оціненої шкоди здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

Представник відповідача зазначає, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме із страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

При цьому у відзиві вказано на те, що відповідальність ТОВ «МОЕКОТАКСІ» була застрахована ліміт майнової шкоди становить 130 000,00 грн.

Представник відповідача, вказує на те, що законом встановлена спеціальна норма, яка передбачає про необхідність потерпілих звертатись до страховиків цивільно-правової відповідальності та вказує, що у межах ліміту відповідальності страховика не можна відшкодувати шкоду за рахунок винуватця.

Окрім того у відзиві вказано на те, що позовна заява ОСОБА_1 , ґрунтується на рахунку автосервісу, однак це не може бути належним та допустимим доказом, оскільки тільки відображає перелік та вартість ремонтних робіт автомобіля на дату звернення. Причинного зв`язку переліку робіт необхідних для відновлення автомобіля внаслідок ДТП він не відображає. Зазначене може бути підтверджене виключно експертизою кваліфікованого експерта з врахуванням зносу, також відсутні відомості про особу здійснювала калькуляцію вартості ремонтно-відновлювальних робіт та наявності у неї ліцензії (сертифікату).

Вказано у відзиві і про те, що відповідач заперечує проти стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки він не отримав жодних травм, пошкодження автомобіля були незначні, він і надалі продовжує його використовувати.

Відповідач вважає позов безпідставним, та таким що не підлягає задоволенню, зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести Відповідач у зв`язку з розглядом справи становить 8000 грн., які складаються з витрат па професійну правничу допомогу (правову допомогу адвоката).

Відповідач просить суд: позовні вимоги Позивача відхилити, а у задоволені позову відмовити повністю; стягнути з Позивача па користь Відповідача-2 понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи.

До відзиву також було додано клопотання про залучення третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ТДА СК «Альфа-Гарант».

02.05.2023 від представника третьої особи без самостійних вимог надійшли додаткові пояснення. Так, представник ТДВ СК "Альфа-Гарант" зазначає, що полісом № 201187886 ТОВ МОЕКОТАКСІ було застраховано цивільно-праву відповідальність водія автомобіля RENAULT ZOE д.н.з. НОМЕР_2 . 03.12.2020 року ОСОБА_2 звернулася до ТДВ СК "Альфа-Гарант" з повідомленням про настання ДТП від застрахованої особи, в результатні настання ДТП 30.11.2020 року

Більше до ТДВ СК "Альфа-Гарант" за ДТП від 30.11.2020 року ніхто не звертався. У поясненнях вказано на те, що Позивачем було пропущено однорічний строк встановлений п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для подання заяви про страхове відшкодування.

Представник третьої особи вказує на те, що на сьогоднішній день, та навіть на дату настання ДТП, є безліч способів дізнатися чи застрахована цивільно-правова відповідальність водія будь-якого транспортного засобу, це здійснюється за допомогою он-лайн ресурсу Моторно-транспортного страхового бюро - https://policy-web.mtsbu.ua/. Тому будь-які твердження Позивача щодо того що він міг не знати про наявність полісу є необґрунтованими, тим паче що позивач має представника/адвоката.

У поясненнях вказано на те, що, право Позивача на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує в даному випадку трирічним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань набувається потерпілим виключно за умови подання страховику у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків. Такі самі висновки висловив Верховний Суд в своїх постановах від: 05.06.2018 року по справі № 910/7449/17; 06.03.2019 року по справі № 465/6315/16-ц; 01.07.2019 року по справі № 513/1275/14-ц; 30.09.2019 року по справі № №761/44196/17.

Представник третьої особи просить долучити дані пояснення до матеріалів справи.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, від адвоката представника позивача ОСОБА_9 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовну заяву просить задоволити. Вказує на те, що відповідачем -2 на вимогу суду, не надано належним чином завірену читабельну копію страхового полісу. В попередніх судових засіданнях представник позивача ОСОБА_9 позов підтримав, просив задоволити повністю такий.

Від представника відповідача ТОВ «МОЕКОТАКСІ» надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. При цьому для приєднання до матеріалів справи додано лист ТОВ «МОЕКОТАКСІ» про відсутність фотокопії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №201187886 ТДВ СК «Альфа-Гарант» термін дії 10.09.2020-09.09.2021. Також представником відповідача ТОВ «МОЕКОТАКСІ» подана заява в якій, представник зазначає, що відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, протягом 5-ти днів після ухвалення рішення будуть надані докази на підтвердження розміру судових витрат на правову допомогу. В попередніх судових засіданнях представник відповідача ТОВ «МОЕКОТАКСІ» позов заперечив, просив відмовити повністю в такому.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду клопотання повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. При цьому слід зазначити, що відповідачу відомо про те, що на розгляді перебуває дана справа, підтвердженням чого є наявність у справі відзиву на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП № 308/12951/20, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Судом встановлено, що 30.11.2020 приблизно о 21 год 21 хв, ОСОБА_2 , по вул. Баб`яка, 28 у м. Ужгород, керуючи транспортним засобом марки «Renault ZOE», н. з. НОМЕР_2 , перед початком руху не впевнилась у безпечності маневру та допустила зіткнення з транспортним засобом марки «Skoda Oktavia», н. з. НОМЕР_3 , який рухався у попутному напрямку, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим вчинила дії, передбачені ст. 124 КУпАП.

Згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 лютого 2021 року ОСОБА_2 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06.03.2023, постанова суду першої інстанції залишена без змін.

При цьому у постанові апеляційного суду вказано на те, що апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції ОСОБА_2 , обґрунтовано визнана винуватою у вчиненні передбаченого ст. 124 КУпАП адміністративного правопорушення; що адміністративне стягнення на неї накладено в межах санкції вищевказаної статті, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушниці, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення. Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а подана стороною захисту апеляційна скарга, доводи якої не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, - без задоволення.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано акт виконаних робіт Ав-КЛ-529 ТОВ «Автоцентр -Ужгород» від 03.12.20 на суму 700 грн. разом із квитанцією про оплату; Наряд замовлення №Ав-КЛ- 527 на загальну суму 27 742,5 грн.

Інших доказів на підтвердження розміру завданої потерпілому шкоди, в тому числі висновку про результати автотоваронавчої експертизи (експертного дослідження) матеріали справи не містять. Клопотань на адресу суду учасниками провадження про призначення експертних досліджень з цих питань в судовому засіданні не заявлено.

Позивач при зверненні до суду просив: стягнути з відповідача № 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ» зареєстрованого в АДРЕСА_1 на користь позивача ОСОБА_10 суму спричиненої йому матеріальної шкоди в сумі 35 442,5 ( тридцять п`ять тисяч чотириста сорок дві ) гривні 50 копійок; стягнути з відповідача № 1 ОСОБА_2 жительки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_10 суму спричиненої моральної шкоди в сумі 3000 (три) тисячі гривень.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику застосування судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», (зі змінами та доповненнями) розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Згідно з частиною першою статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон № 1961-IV.

Статтею 3 Закону № 1961-ІV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону № 1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г»" і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону № 1961-ІV відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Судом встановлено, що на день коли мала місце ДТП, 30.11.2020 року відповідальність власника ТЗ, водій якого є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди була застрахована. Свідченням чому наявна у матеріалах справи копія Полісу №201187886 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Окрім того, згідно додаткового пояснення, що надійшли на адресу суду від представника ТДВСК «Альфа-Гарант» Полісом № 201187886 ТОВ МОЕКОТАКСІ було застраховано цивільно-праву відповідальність водія автомобіля RENAULT ZOE д.н.з. НОМЕР_2 .

Окрім того, згідно вказаних пояснень 03.12.2020 року ОСОБА_2 звернулася до ТДВ СК "Альфа-Гарант" з повідомленням про настання ДТП від застрахованої особи, в результатні настання ДТП 30.11.2020 року. На підтвердження вказаному, представником до пояснень додано ПОВІДОМЛЕННЯ особи відповідальність якої застрахованого про дорожньо-транспортну пригоду від 03.12.2020.

При дослідження повідомлення встановлено, що заявником є ОСОБА_2 , яка вказує що ДТП сталася о 21 год. 21 хв. 30.11.2020 року, за участю ТЗ RENAULT ZOE д.н.з. НОМЕР_2 , по вул. Бабяка.

Також у заяві вказано дані іншого учасника ДТП Шкода Октавія НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_1 .

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

Відповідно до ст.23.1 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Ст.24 Закону передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

У зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності (ст.25 Закону).

Відповідно до ст. 26 Закону шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.

За змістом частини першої статті 28, статті 29 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності покладено на страхову компанію, а у разі заподіяння шкоди: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону - на МТСБУ.

Згідно п. 35.1ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1статті 36 Закону № 1961-IVстраховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-ІVстрок є присічним і поновленню не підлягає.

Суд констатує, що станом на день розгляду справи позивачем суду не надано відповіді страхової компанії, в тому числі і підтвердження того, що позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Натомість згідно письмових пояснень представника страховика, - третьої особи, окрім ОСОБА_2 ,: «Більше до ТДВ СК "Альфа-Гарант" за ДТП від 30.11.2020 року ніхто не звертався».

Разом із тим, матеріалами справи та під час розгляду справи судом встановлено, що цивільна відповідальність відповідача, власника транспортного засобу на момент настання страхового випадку, а саме ДТП, що мала місце 30.11.2020, була застрахована, та що саме страховик має відшкодовувати шкоду завдану ОСОБА_1 , внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, та зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року по справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від

Слід зазначити, що у Постанові від 09 листопада 2022 року справа № 366/2985/19 провадження № 61-5463св21 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вказав на те, що Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів попередніх інстанцій щодо абсолютного права потерпілої особи на відшкодування шкоди помилковим з огляду на таке. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16). У тій постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), висловила правову позицію про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку».

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Суд звертає увагу на те, що згідно частини 2 статті 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Право на відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичних та юридичних осіб, має власник (частина третя статті 386 ЦК України) та/або особи, які мають речове право на чуже майно (статті 396 ЦК України). З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі.

Згідно з роз`ясненнями п. 9постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.

У постанові Верховного суду від 19.09.2018р. у справі № 753/21177/16-ц зроблено висновок, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі.

З огляду на зазначене, вбачається, що позивач повинен був вимагати кошти за майнову шкоду зі страхової компанії, а у разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика для страхової виплати, решту завданої і доведеної шкоди відшкодовує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі №286/1643/18, провадження №61-11107св19.

Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав, особою яка її завдала, і така шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, смертю близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

За таких обставин, у разі, якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року, справа №640/12615/15-ц, провадження №61-31141св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 369/8675/16-ц, провадження № 61-25447св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року, справа №759/9261/15-ц, провадження №61-15093св18.

Отже, зобов`язаною особою внаслідок заподіяних позивачу у результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, є страховик відповідача.

Згідно зі ст.993 ЦК та ст.27 закону «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Крім того, у Постанові Верховного Суду від 4.12.2019 у справі №359/2309/17 зазначено, що системний аналіз п.32.7 ч.1ст.32 закону №1961-IV, ст.22, абз.3 п.3 ч.1 ст.988, стст.1166, 1187, 1194ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Позивач з вимогами до ТДВ СК "Альфа-Гарант" як страховика відповідача ТОВ МОЕКОТАКСІ не звертався, було роз`яснено право подати клопотання про заміну неналежного відповідача, в ході судового розгляду представник позивача клопотань про залучення або заміну відповідача не звертався. За клопотанням відповідача було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог ТДВ СК "Альфа-Гарант"як страховика відповідача ТОВ МОЕКОТАКСІ.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 - IV).

Згідно матеріалів справи винуватцем ДТП є ОСОБА_2 , яка керувала ТЗ автомобілем RENAULT ZOE д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого в свою чергу є ТОВ МОЕКОТАКСІ, яким було застраховано цивільно-праву відповідальність водія, згідно Полісу № 201187886 - страховик є ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Шкода позивачу була завдана відповідачем ОСОБА_2 , як працівником ТОВ МОЕКОТАКСІ, цивільна-правова відповідальність якого була застрахована. Таким чином саме страховик ТДВ СК «Альфа-Гарант», має відповідати, перед позивачем виключно в межах передбачених умовами договору страхування.

Позивачем не надано доказів, що у страхової компанії не виникає обов`язку з виплати страхового відшкодування або у виплаті таких сум йому було відмовлено.

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 3000 грн., належного обґрунтування саме такого її розміру в позовній заяві не наведено. Так, позивач обмежився виключно тим, що ОСОБА_1 являється учасником бойових дій (АТО), в результаті проходження служби має захворювання на грунті стресів під час боїв. В зв`язку з ДТП вимушений був передати власну автомашину для проведення ремонтно-відновлювальних робіт і не міг належно організувати допомогу хворому батьку ОСОБА_4 . Таким чином в результаті ДТП ОСОБА_1 переносив моральні страждання, безсоння, приниження його честі і гідності, ділової репутації, як громадянина втрата можливості повноцінно працювати та забезпечувати себе матеріально, тобто йому спричинена і моральна шкода, то підлягає відшкодуванню згідно вимог ст. 23 ЦК України. Сума моральної шкоди складає 3000 (три) тисячі гривень.

Таким чином на думку позивача наявні суттєві порушення його прав які він має намір відновити в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як передбачено п.1 ч. 2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 21.02.2019 в справі № 355/1394/16-ц, виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Згідно матеріалів справи винуватцем ДТП є ОСОБА_2 , яка керувала ТЗ автомобілем RENAULT ZOE д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого в свою чергу є ТОВ «МОЕКОТАКСІ». Сторони провадження не заперечували ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 на час скоєння ДТП була працівником ТОВ «МОЕКОТАКСІ».

Сукупність встановлених судом обставин ( ОСОБА_2 є працівником ТОВ «МОЕКОТАКСІ»; керування ОСОБА_2 RENAULT ZOE д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого в свою чергу є ТОВ «МОЕКОТАКСІ», факт настання ДТП 30.11.2020 року; відсутність доказів неправомірного заволодіння ОСОБА_2 автомобілем RENAULT ZOE д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого в свою чергу є ТОВ «МОЕКОТАКСІ») беззаперечно свідчать про те, що під час зазначеної ДТП ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки RENAULT ZOE д.н.з. НОМЕР_2 , перебувала у трудових відносинах з ТОВ «МОЕКОТАКСІ» та виконувала свої трудові обов`язки, покладені на неї роботодавцем.

Виходячи із положень ст. 1187 ЦК України, вбачається, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Для покладання на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного Суду, викладених у Постановах від 25 листопада 2020 року (справа № 760/28302/18-ц) та від 02 листопада 2020 року (справа № 133/1238/17).

На підставі викладеного позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної матеріальної шкоди в розмірі 3000 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача також.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заподіяної шкоди джерелом підвищеної небезпеки та матеріальної шкоди з підстав та мотивів наведених в позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За змістом статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Щодо заявленого у відзиві на позовну заяву клопотання представника відповідача ОСОБА_2 та ТОВ МОЕКОТАКСІ, про стягнення із позивача на користь відповідачів по 8000 грн. витрат па професійну правничу допомогу (правову допомогу адвоката), суд зазначає, що станом на день розгляду справи підтвердження понесених відповідачем вказаних витрат суду не надано, клопотання від представника відповідача ОСОБА_2 відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, не заявлено.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно заяви від 27.09.2023 року, представником відповідача ТОВ «МОЕКОТАКС» відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України вказано, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи - витрат на правову допомогу розрахунок яких буде подано в подальшому.

Разом із тим представником відповідача ТОВ «МОЕКОТАКС» на день ухвалення рішення у справі, не надано підтвердження понесених витрат пов`язаних із наданням правової допомоги.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Керуючись ст.2,4,10-13,76-82,89,258,259,263-265,268,273,280-282,352,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант», про стягнення сум матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП,- відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ», м. Ужгород, вул. Собранецька, б. 158 корп. Б.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ТДВ СК «Альфа-Гарант», , 01133, Україна, м.Київ, бул. Лесі Українки, 26, цілодобовий сервісний центр 0-800-50-17-10.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош