КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року місто Київ

Справа 369/15888/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13543/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

секретар судового засідання Рябошапко М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року (ухвалене у складі судді Волчко А. Я., повне судове рішення складено 27 червня 2023 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» про стягнення грошових коштів (боргу) та процентів за неправомірне користування такими коштами, та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ТОВ «Софія Ойл», в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за Договором позики від 22 вересня 2017 року у розмірі 89 350,71 доларів США, яка складається з тіла основної заборгованості 84 493,00 доларів США та 3 % річних у розмірі 4 857.71 доларів США, у гривневому еквіваленті на дату ухвалення рішення та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між нею та ТОВ «Софія Ойл» укладено Договір позики грошей від 22 вересня 2017 року відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ТОВ «Софія Ойл» грошові кошти у розмірі 126000 доларів США без нарахування відсотків в строк до 01 січня 2020 року.

ТОВ «Софія ОЙЛ» частково повертало кошти однак в подальшому перестало здійснювати їх повернення внаслідок чого порушило строк виконання зобов`язання за Договором.

З урахуванням останнього платежу (15 грудня 2020 року) залишок непогашеної заборгованості за Договором станом на 25 вересня 2021 року без урахування штрафних санкцій та дисконтування становить 84 493,00 доларів США.

Позивач звертає увагу Суду, що на примірнику Договору Відповідача наявні розписки сина Позивача, ОСОБА_2 , про отримання сум платежу (повернення коштів) у розмірі та на дату, зазначену у таблиці. Позивач надає фотокопію звороту примірника Договору з такими розписками, одначе, наголошує, що оригінал такого документа зберігається у Відповідача.

Станом на дату подання позовної заяви 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 4 857,71 доларів США.

В подальшому ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» звернулось до суду із зустрічним позовом в якому просило визнати недійсним Договір позики від 22 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ». Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» судові витрати.

В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви товариство вказувало, що згідно з п.п. 1, 2 відповідного Договору позики грошей від 22 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 передала у власність ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» грошові кошти у розмірі 126 000 доларів США, а ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» вказану суму бере в борг та зобов`язується повернути до 01 січня 2020 року.

Товариством заперечується факт проведення розрахунків між сторонами за спірним договором в готівковій формі, а тим більше в іноземній валюті.

Жодні валютні платежі чи валютна виручка згідно Договору не надходили на розрахунковий рахунок ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» в період з 01 вересня 2017 р. по 31 грудня 2017 року, що підтверджується Довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 14 грудня 2021 року та Заключною випискою по поточному рахунку за 20 вересня 2017-22 вересня 2017 року з АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Спірний Договір не є допустимим доказом факту передачі грошових коштів у позику від ОСОБА_1 до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ».

Відсутність сплати ОСОБА_1 грошових коштів з 22 вересня 2017 року по сьогоднішній день свідчить про відсутність у неї наміру виконувати обов`язки за спірним договором позики та сплачувати будь-які грошові кошти на користь ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ». Тобто спірний договір завідомо не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Той факт, що фізична особа ОСОБА_1 з 22 жовтня 2017 року по 08 листопада 2021року (день подачі первісного позову) жодного разу не зверталася до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» з питань виконання спірного Договору, а навпаки просила керівника товариства надати ОСОБА_1 позику, сторони жодного разу не оформляли передбачені п. 5 спірного Договору Акти, свідчить про те, що спірний Договір позики грошей від 22 версня 2017 року не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Несплата ОСОБА_1 жодних грошових коштів на користь ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» з 22 вересня 2017 року по сьогоднішній день згідно спірного Договору, підписання сином ОСОБА_1 у керівника ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» спірного Договору шляхом обману щодо фактичного надходження коштів свідчить про те, що спірний Договір позики не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним та вчинений під впливом обману. А тому Договір позики грошей від 22 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» підлягає визнанню недійсним з підстав визначених ч. 1 ст. 215, ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 230 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» про стягнення грошових коштів (боргу) та процентів за неправомірне користування такими коштами - задоволено.

Стягнуто з відповідача ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики 22 вересня 2017 року у розмірі 89 350, 71 доларів, яка складається з тіла основної заборгованості 84 493,00 доларів США та 3 % річних за прострочення боржника за Договором позики від 22 вересня 2017 рокуу розмірі 4 857,71.

Стягнуто з відповідача ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу і проведення експертизи у розмірі 39 038,92 грн та судовий збір у розмір 12 754,20 грн.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Поліщук П. Я. в інтересах ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» 27 липня 2023 року, згідно поштової відмітки, направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю, визнати недійсним Договір позики від 22 вересня 2017 рокуміж ОСОБА_1 та ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ».

Вказує, що рішення суду прийнято за не повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Зауважує, що факт передачі грошових коштів від фізичної до юридичної особи може підтверджуватися виключно платіжними дорученнями банківських установ позикодавця при безготівкових розрахунках або прибутковим касовим ордером при внесенні суми позики готівкою.

Судом безпідставно не застосовано до даних правовідносин правові висновки Верховного Суду у справах №758/8022/14-ц від 26 травня 2021 року, №569/1646/14-ц, від 25 березня 2020 року, №686/19271/19 від 24 червня 2021 року, №169/506/17 від 12 червня 2020 року, які регулюють застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України, п.3.3 Постанови Правляння НБУ від 15 грудня 2004 року №637 «Про затвердження положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справіта встановлено учасникам справи строк для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу в п`ятиденний строк з моменту отримання даної ухвали.

Від сторони позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Вказує, що товариство безпідставно вказує на те, що директора ОСОБА_4 введено в оману, оскільки не зазначає, які дії ОСОБА_1 свідчать про те, що вони скористалися її довірою.

Вказує, що умовами договору визначено, що товариство отримало грошові кошти, що підтверджується підписом директора товариства на вказаному договорі.

Директор ТОВ "Софія Ойл" ОСОБА_4 та представник відповідача ТОВ «Софія Ойл» Поліщук П.Я. в судовому засіданні апеляційного суду просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення учасників процесу, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно ч.1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, та Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позовуТОВ «СОФІЯ ОЙЛ»суд вважав встановленими такі обставини.

ОСОБА_1 та ТОВ «Софія Ойл» укладено Договір позики грошей від 22 вересня 2017 року відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ТОВ «Софія Ойл» грошові кошти у розмірі 126000 доларів США без нарахування відсотків в строк до 01 січня 2020 року (а.с.30-32 том 1).

Відповідно до пункту 2 договору позичальник, зазначену вище суму без нарахування відсотків від позики, бере в борг та зобов`язується повернути до 01 січня 2020 року частинами.

Пункт 4 договору визначає, що Позикодавець передає грошові кошти в сумі, зазначеній в пункті 1 цього договору, Позичальнику в день підписання сторонами цього договору.

Своїм підписом на договорі Позичальник підтверджує факт отримання суми позики в розмірі суми 126000 ( сто двадцять шість тисяч) доларів США.

Відповідно до п. 5 договору повернення боргу має здійснюватися в місті Києві, та при передачі готівкових коштів сторони підписують акт із зазначенням суми, що передається та підстави передачі (реквізити цього договору).

Пунктом 9 договору сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються цього договору. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Відповідно до п. 10 договір є укладеним з моменту передання грошових коштів. Передача грошових коштів проведена до підписання цього договору.

Судом встановлено, що в строк передбачений договором позика в повному обсязі повернута не була.

Судом встановлено, що через третю особу ОСОБА_2 з 10.11.2017 року до 15.12.2020 року позивачу було повернуто 41 507 доларів США., що підтверджується записами, зробленими на зворотній частині договору позики.

Встановивши, не виконання грошового зобов`язання, суд стягнув залишок заборгованості в сумі 84 493 долари США, та застосувавши ст. 625 ЦК України стягнув 3% річних в розмірі 4 857, 71 долари США.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Звертаючись із зустрічним позовом до суду товариство вказувало на те, що договір директором не підписувався, а друкований текст оспорюваного правочину було вчинено поверх підпису директора та печатки товариства.

Перевіряючи вказані доводи, суд встановив, що відповідно до висновку Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 14 січня 2022 року № КСЕ-19-22/177 зазначено, що у договорі позики грошей від 22 вересня 2017 року на 1-му, 2-му та 3-му аркушах, спочатку було нанесено друкований текст, потім підписи від імені директора ТОВ «Софія Ойл» ОСОБА_4 , потім відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл» (а.с.242-250, том 1).

Відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл», що розташовані в договорі позики грошей від 22.09.2017, у нижніх частинах 1-го та 2-го аркушів, та у графі «Позичальник» на 3-му аркуші та досліджувані відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл», що розташовані у відзиві на позовну заяву від 22.12.2021 на аркушах 11, 49-55, нанесені однією і тією самою печаткою.

Перші підписи справа від відбитка печатки ТОВ «Софія Ойл» на першому, другому аркушах та підпис в графі «Позичальник:» на третьому аркуші в Договорі позики грошей від 22.09.2017 та підписи від імені директора ТОВ «Софія Ойл» ОСОБА_4 на аркушах 11, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55 у Відзиві на позовну заяву від 22.12.2021, виконані однією особою.

Отже, зміст висновку Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 14 січня 2022 року № КСЕ-19-22/177 спростовує твердження товариства щодо не укладення договору позики грошей від 22 вересня 2017 року.

При цьому матеріали справи не містять жодного доказу, що спростовував вказаний висновок Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 14 січня 2022 року № КСЕ-19-22/177.

З врахуванням вищенаведеного відповідачем не було надано належних доказів, які б свідчили про неукладеність договору позики.

Також, судом встановлено, що відповідачем не доведено обставини, які б свідчили про недійсність укладеного правочину внаслідок обману, а також не доведено, що укладення правочину не було спрямоване на настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу не відповідності висновків суду, встановленим обставинам, щодо недоведеності недійсності укладеного правочину внаслідок обману, колегія суддів відхиляє, так як у матеріалах справи відсутні будь-які докази факту обману позивача за зустрічним позовом, внаслідок якого був укладений оскаржуваний договір директором товариства. Тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до статті 230 ЦК України;

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що ТОВ "Софія Ойл" не довело підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України для визнання недійсним договору позики, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять доказів передання ОСОБА_1 коштів товариству колегія суддів вважає необґрунтованими з таких підстав.

Як вбачається з п.1 договору ОСОБА_1 передала у власність ТОВ «Софія Ойл» грошові кошти у розмірі 12600 доларів США без нарахування відсотків.

У пункті 2 договору сторони обумовили, що позичальник, зазначену вище суму без нарахування відсотків від позики, бере в борг та зобов`язується повернути до 01 січня 2020 року частинами.

Пункт 4 договору визначає, що Позикодавець передає грошові кошти в сумі, зазначеній в пункті 1 цього договору, Позичальнику в день підписання сторонами цього договору.

Своїм підписом на договорі Позичальник підтверджує факт отримання суми позики в розмірі суми 126000 ( сто двадцять шість тисяч) доларів США.

Відповідно до п. 10 договір є укладеним з моменту передання грошових коштів. Передача грошових коштів проведена до підписання цього договору.

Отже, умови договору свідчать про те, що ще до підписання сторонами оспорюваного правочину ОСОБА_4 , як директором товариства отримано грошові кошти від ОСОБА_1 .

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Доводи скаржника про те, що грошові кошти передавала не особисто ОСОБА_1 , а через сина колегія суддів вважає такими, що не впливають на законність рішення, оскільки в договорі чітко зазначено, що в борг товариство кошти отримало від ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги з приводу не застосування судом п.3.3 Постанови Правління НБУ від 15 грудня 2004 року №637 «Про затвердження положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні», та не доведеність позивачем внесення нею коштів в касу товариства, колегія суддів не приймає, так як невнесення директором ТОВ «Софія Ойл» ОСОБА_4 в касу товариства отриманих грошових коштів не свідчить про ненадання позичальником грошових коштів у позику товариству, а свідчить про недобросовісність дій директора такого товариства.

При цьому суд виходить з того, що за умовами договору позики не передбачено, що договір набуває чинності з моменту внесення позикодавцем, коштів в касу товариства, а зафіксовано, що такі кошти отримала директор товариства до підписання договору.

За обставин, волевиявлення позивача позичити кошти саме юридичній особі, а також підписання договору позики ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах юридичної особи, як її керівник, відсутні підстави вважати, що позику ОСОБА_4 отримувала як фізична особа.

Слід зазначити, що позиція директора товариства ОСОБА_4 в суді є нелогічною та суперечливою, що свідчить про намагання останньої уникнути відповідальності. Так ОСОБА_4 стверджувала, що вона взагалі не підписувала договір, а вказувала на його підробку та нанесення тексту договору на бланк, на якому міг міститись її підпис. Після спростування таких обставин, посилалась вже на недійсність договору, відсутність наміру настання реальних наслідків. Разом з тим пояснювала, що вона отримувала кошти як фізична особа, а не директор товариства.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо не застосування судом релевантних висновків Верховного Суду, так як в даному випадку не підлягають до застосування правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №758/8022/14-ц, від 25 березня 2020 року №569/1646/14-ц, від 24 червня 2021 року у справі №686/19271/19, від 12 червня 2020 року у справі №169/6056/17, оскільки обставини встановлені судами у вказаних справах з цією справою є відмінними.

Так, зокрема у справі №169/6056/17 сторонами обумовлено перерахування грошових коштів отриманих у борг від позикодавця до позичальника на безготівковий рахунок позичальника; у справі №569/1646/14-ц сторони договору обумовили передання коштів під час підписання договору позики, однак розписка про отримання коштів відсутня; До правовідносин у даній справі не може бути застосовано правовий висновок висловлений у справі №686/19271/19, оскільки у вказаній справі правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових права, тобто між інвестором та забудовником, а не за договором позики укладеним фізичною особою з юридичною особою. У справі № 758/8022/14-ц було встановлено, що кошти передавались під час укладення договору, а не до його підписання, як в даній справі і справу було направлено на новий розгляд, а не вирішено по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що у позивача були відсутні кошти для надання у позику товариства, оскільки позивачка під час дії договору сама отримувала фінансову допомогу є недоведеним припущенням, а тому не може бути покладено в основу рішення суду.

Посилання представників відповідача на те, що сторони договору не мали право укладати договір позики в іноземній валюті, не відповідає вимогам закону.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

У частині четвертій статті 5 Декрету Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію при цьому, не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, фактично апеляційна скарга не містить посилань на нові докази, а лише зводиться до переоцінки наданих суду доказів на розсуд відповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Також, враховуючи положення ст.141, 382 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська