УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 522/18124/21

провадження № 61-12279ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, третя особа - Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про усунення перешкод у здійсненні права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у вересні 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 , Головного управління Державної податкової служби в Одеській області (далі - ГУ ДПС в Одеській області), третя особа - Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)(далі - Перший Малиновський ВДВСу місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)), в якому просив суд усунути перешкоди позивачу у здійсненні права власності на належне йому нерухоме майно шляхом зняття арешту з 259/4000 частин квартири АДРЕСА_1 , співвласником якої є ОСОБА_1 , накладеного на підставі виконавчого листа № 1-440/07 від 31 січня 2008 року, виданого Малиновським районним судом м. Одеси, реєстраційний номер обтяження 8024807.

В обґрунтування позову зазначав, що є дві особи з однаковим прізвищем, іменем, по батькові - ОСОБА_1 (позивач), який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 (відповідач), який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачна підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 1997 року є співвласником 259/4000 частин квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований у вказаній квартирі з 22 березня 2013 року по теперішній час. Проте з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 випадково дізнався, що на його частину квартири ще 06 жовтня 2008 року було накладено арешт за заявою Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на підставі виконавчого листа Малиновського районного суду м. Одеси № 1-440/07 від 31 серпня 2008 року. Арешт накладено у зв`язку з виконанням вироку від 06 лютого 2007 року у кримінальній справі, в якій ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) засуджено до позбавлення волі з конфіскацією майна. Накладення арешту на майно позивача відбулось помилково через те, що не було ідентифікаційного номеру особи, майно якої підлягало конфіскації. Тому арешт з майна позивача має бути знятий, оскільки його майно не підлягало конфіскації на підставі виконавчого документу за яким вчинено обтяження майна.

Позивач не має статусу засудженого та не несе за законом матеріальну відповідальність за дії іншої особи, жодних підстав для обмеження у здійсненні його права власності немає, 21 січня 2020 року він звертався до Першого Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з квартири, виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання вказаного виконавчого листа було завершено 24 вересня 2010 року відповідно до пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», строк зберігання переданих до архіву органу державної виконавчої служби виконавчих проваджень приватного виконавця становить три роки, у зв`язку з чим позивач не має іншої можливості зняти безпідставно накладений арешт із своєї частини квартири, ніж звернутися до суду з даним позовом, внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідні відомості безпідставно обмежують його право власності на квартиру, яка жодним чином не пов`язана із засудженим ОСОБА_1 1984 року народження.

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 26 жовтня 2022 року, яке залишив без змін Одеський апеляційний суд постановою від 17 січня 2023 року, позов ОСОБА_1 задовольнив, зняв арешт з 259/4000 (259/4000) частин квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), реєстраційний номер обтяження 8024807, накладений на підставі виконавчого листа № 1-440/07, виданого 31 січня 2008 року Малиновським районним судом м. Одеси.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов такого висновку оскільки, позивач звернувся з позовом про захист свого цивільного права, він не є учасником кримінального провадження, за результатами якого прийнято судове рішення про конфіскацію майна іншої особи, питання його прав у вказаному провадженні не вирішувалося, тому в порядку такого провадження не може вирішуватися і питання про їх поновлення, право власності на арештовану частину квартири позивача учасниками справи не заперечується, у даному випадку вбачається очевидною помилка, допущена при здійсненні виконавчого провадження в силу ідентичних даних позивача та боржника у такому провадженні.

15 серпня 2023 року Головне управління Державної податкової служби в Одеській області подало до суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 30 серпня 2023 року залишив касаційну скаргу без руху та надав строк для усунення її недоліків, заявнику необхідно було подати до суду касаційної інстанції заяву про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, в якій навести підстави для його поновлення та надати відповідні докази.

Заявником подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, яке мотивоване тим, що скаргу було подано в межах строку на касаційне оскарження, однак ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2023 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто. Заявником усунуто обставини, які стали підставою для повернення скарги та повторно подано касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з статтею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судового рішення заявником пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України. Присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Батьками ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 та взяла прізвище « ОСОБА_3 ».

Згідно з розпорядженням органу приватизації № 69867 від 10 січня 1997 року квартира АДРЕСА_1 в розмірі 259/1000 надана у спільну часткову власність ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , про що видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є співвласником зазначеної квартири та зареєстрований за цією адресою.

Відповідач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, що підтверджується паспортом громадянина України. На даний час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією наданою відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області.

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2007 року у кримінальній справі № 1-440/2007 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає в АДРЕСА_2 , засуджено до позбавлення волі з конфіскацією майна.

31 січня 2008 року Малиновський районний суд м. Одеси видав виконавчий лист № 1-440/07 про конфіскацію майна засудженого ОСОБА_1 .

Зазначений виконавчий документ перебував на виконанні Першого Малиновського ВДВС Одеського міського управління Міністерства юстиції (виконавче провадження № НОМЕР_3).

Листом Першого Малиновського ВДВС Одеського міського управління Міністерства юстиції від 31 січня 2020 року підтверджено, що матеріали зазначеного виконавчого провадження знищено за строком зберігання.

06 жовтня 2008 року Одеською філією ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за заявкою Першого Малиновського ВДВС Одеського міського управління Міністерства юстиції на підставі виконавчого листа № 1-440/07 від 31 січня 2008 року, виданого Малиновським районним судом м. Одеси, зареєстровано обтяження (арешт нерухомого майна) 259/4000 частин квартири АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 (відсутній код).

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) є різними особами, позивач до кримінальної відповідальності в межах кримінальної справи № 1-440/2007 не притягувався.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15.

Арештоване в процесі виконання вироку суду про конфіскацію майно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), а саме 259/4000 частин квартири АДРЕСА_1 , належить на праві власності іншій собі, тобто позивачеві ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), який не був боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_3.

В пункті 2 постанови № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) та Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 721/521/21 дійшли висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Висновки проте, що у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної податкової служби України, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 (провадження № 14-477цс19) та у постановах: Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18), від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 29 березня 2023 року у справі № 462/8376/20 (провадження № 61-513св22).

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 383/493/18, відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаній справі не релевантні до спірних правовідносин (справа № 522/18124/21).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ГУ ДПС в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваних рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані рішення є законними і обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження, за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити Головному управлінню Державної податкової служби в Одеській області строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, третя особа - Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров