Справа № 358/767/23 Провадження № 2/358/488/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Романенко К.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Шпак К.М.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення змісту заповідального розпорядження (заповіту), -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить розтлумачити зміст заповіту, за реєстровим № 19, що був посвідчений 10 липня 2001 року секретарем виконавчого комітету Дмитренківської сільської ради Богуславського району Київської області в частині дати посвідчення заповіту (відсутній рік його посвідчення викладений словами), а також в частині посвідчувального напису заповіту (посвідчувальний напис не відповідає вимогам посвідчення, оскільки вказано, що заповіт посвідчено ОСОБА_3 , яка і є заповідачем в даному заповіті).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті матері та спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак вона позбавлена можливості оформити в адміністративному порядку за собою право власності на спадкове майно, оскільки в частині дати посвідчення заповіту відсутній рік його посвідчення, викладений словами, також посвідчувальний напис не відповідає додатку №6 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», оскільки вказано, що заповіт посвідчено ОСОБА_3 , яка і є заповідачем в даному заповіті, що підтверджується роз`ясненням приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Вашеки С.В. за №88/01-16 від 19.08.2023.

З огляду на викладене та посилаючись на положення ст. 1256 ЦК України позивач просить задовольнити позов.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути без її участі а також зазначила, що позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду заяву, в якій позов визнає та просить його задовольнити і розглянути справу без його участі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши письмові докази надані позивачем, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років померла мати спадкоємця та спадкодавець - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу спадкоємця, копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10 січня 2022 року виконавчим комітетом Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області (а.с. 12-14).

Згідно довідки № 111 від 29.06.2022 року, виданої виконавчим комітетом Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована і постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Після смерті спадкодавця - ОСОБА_3 , відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно, а саме: на земельну ділянку, що розташована на території Медвинської сільської зади (колишньої Дмитренківської) Білоцерківського (колишнього Богуславського) району Київської області та відповідні грошові кошти, що розміщенні на вкладах в державному Ощадному банку України.

У зв`язку з тим, що за життя спадкодавця - ОСОБА_3 , нею було складено заповідальне розпорядження (заповіт від 10 липня 2001 року за реєстровим №19, який не був змінений та не скасований на момент смерті спадкодавця), то спадкоємцем на спадкове майно померлого спадкодавця за заповітом на момент відкриття спадщини та на даний час є: дочка спадкодавця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , також спадкоємцем на обов`язкову частку спадкового майна померлого спадкодавця за законом, згідно зі ст.1241 Цивільного кодексу України є: син спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Інших спадкоємців у спадкодавця - ОСОБА_3 , на момент її смерті не було та не має на даний час, що підтверджується копією спадкової справи № 74/2022, відкритої 29.06.2022 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Вашекою С.В.

Після смерті спадкодавця - ОСОБА_3 , спадкоємці за заповітом та за законом, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , прийняли спадщину щодо спадкового майна спадкодавця - ОСОБА_3 , шляхом подання заяв про прийняття спадщини в шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області, що підтверджується їхніми заяви до приватного нотаріуса від 23.06.2022 року (а.с. 18, 19).

У спадкоємця за заповітом, який був посвідчений 10 липня 2001 року за реєстровим №19, секретарем виконавчого комітету Дмитренківської сільської ради Богуславського району Київської області - Карпини Алли Павлівни та іншого спадкоємця за законом на підставі ст. 1241 ЦК України (з правом на обов`язкову частку у спадщині) - ОСОБА_2 відсутні будь-які спори з приводу поділу спадкового майна після смерті спадкодавця - ОСОБА_3 , що підтверджується їхньою заявою про відсутність спору між спадкоємцями щодо поділу спадкового майна спадкоємця за законом відповідно до положень ст. 1241 ЦК України - ОСОБА_2 від 24 лютого 2023 року (а.с. 21, 22).

Зокрема, у вказаній заяві, спадкоємець ОСОБА_2 повідомив про те, що він, як спадкоємець за законом на підставі ст. 1241 ЦК України (з правом на обов`язкову частку у спадщині) після смерті своєї матері та спадкодавця - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , претендує (має право) лише на ту частину спадкового майна, яка відповідно до ст. 1241 ЦК України йому належить та буде визначена нотаріусом при оформленні спадщини та видачі йому свідоцтв про право на спадщину за законом. Жодних спорів щодо розміру частки спадкового майна чи з інших підстав (причин) у нього з іншим спадкоємцем за заповідальним розпорядженням (заповітом, який був посвідчений 10 липня 2001 року за реєстровим №19, секретарем виконавчого комітету Дмитренківської сільської ради Богуславського району Київської області) - ОСОБА_1 не має на даний час та не буде у майбутньому, про що він і підтвердив власноруч поставленим своїм підписом на вказаній заяві, що підтверджується заявою про відсутність спору між спадкоємцями щодо поділу спадкового майна спадкоємця за законом відповідно до положень ст. 1241 ЦК України - ОСОБА_2 від 24 лютого 2023 року.

Спадкоємець за заповітом - ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області заяву про прийняття спадщини за заповітом щодо спадкового майна спадкодавця - ОСОБА_3 , але при оформленні спадкового майна у неї виникли труднощі, постільки в заповіті, що посвідчений 10 липня 2001 року за реєстровим №19, секретарем виконавчого комітету Дмитренківської сільської ради Богуславського району Київської області допущено технічні помилки та описки, які жодним чином не впливають на самий зміст самого заповідального розпорядження, а саме: при зазначенні дати посвідчення заповіту відсутній рік його посвідчення викладений словами, а також посвідчувальний напис у змісті самого заповіту не відповідає вимогам посвідчення, оскільки вказано, що заповіт посвідчено ОСОБА_3 , яка і є заповідачем в даному заповіті, що підтверджується роз`ясненням приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області від 19 серпня 2022 року (а.с. 20).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України, суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.

Оскільки нотаріус побачив у змісті заповіту суперечності та неточності, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.

При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.

Згідно п. 2.1 Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства.

Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

За змістом заповіту вбачається, що намір (волевиявлення) спадкодавця був спрямований на те, щоб залишити своїй дочці ОСОБА_1 у спадок все своє майно.

Дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні істотні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, що мають право вчиняти такі нотаріальні дії. До них відносяться посадові чи службові особи органу місцевого самоврядування.

У даному випадку вказаним правочином було оформлено дійсне волевиявлення спадкодавця на розпорядження належним їй майном на випадок її смерті у присутності уповноваженої на вчинення відповідних нотаріальних дій особи, яка засвідчила заповіт, та з тим, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, секретар сільської ради в приміщенні сільської ради встановила особу заповідача, перевірила його дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України.

За таких обставин, суд вважає, що слід розтлумачити зміст заповіту, складеного заповідачем ОСОБА_3 10 липня 2001 року на користь ОСОБА_1 , за реєстровим № 19, що був посвідчений 10 липня 2001 року секретарем виконавчого комітету Дмитренківської сільської ради Богуславського району Київської області в частині дати посвідчення заповіту (відсутній рік його посвідчення викладений словами), а також в частині посвідчувального напису заповіту (посвідчувальний напис не відповідає вимогам посвідчення, оскільки вказано, що заповіт посвідчено ОСОБА_3 , яка і є заповідачем в даному заповіті).

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 142 ч. 1, 200, 206, 263, 264, 265 ЦПК України ст.ст. 213, 1256 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Розтлумачити зміст заповіту, за реєстровим № 19, що був посвідчений 10 липня 2001 року секретарем виконавчого комітету Дмитренківської сільської ради Богуславського району Київської області в частині дати посвідчення заповіту (відсутній рік його посвідчення викладений словами), а також в частині посвідчувального напису заповіту (посвідчувальний напис не відповідає вимогам посвідчення, оскільки вказано, що заповіт посвідчено ОСОБА_3 , яка і є заповідачем в даному заповіті).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: суддя К. С. Романенко