ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8420/23 Справа № 211/2812/23 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровськоїобласті від 19 липня 2023 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 19 липня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У травні 2023 рокуТовариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 13 890,00 грн., що складається з трьох відсотків річних у розмірі 4 053,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 9 837,00 грн., нарахованих на суму простроченої заборгованості за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 за грошовими зобов`язаннями згідно Кредитного договору №R9B від 20.12.2013.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі по тексту - ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №R9B, за умовами якого позичальник отримав 44 300,00 грн., однак у встановлений строк не погашав кредит, не сплачував відсотки та комісію за користування останнім, чим порушив умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 44 988,00 грн.

У подальшому між банком та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №221215нв від 22.12.2015, Додаткову угоду №1 від 04.04.2016, відповідно до яких банк відступив право вимоги за кредитним договором позивачу.

28.06.2019 позивачу був виданий виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. та зареєстрований у реєстрі за №10047. Згідно з даним виконавчим написом було запропоновано стягнути з відповідача на корись позивача заборгованість за період з 22.12.2015 по 24.09.2019 на загальну суму 45 138,61 грн. Виконавчий напис було пред`явлено до виконання, зокрема, було відкрите виконавче провадження №60821528, в межах якого з відповідача на користь позивача було стягнуто грошові кошти в сумі 45 138,61 грн.

Відповідач оскаржив виконавчий напис у судовому порядку, в наслідок чого рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.11.2022 у справі 216/3212/22 виконавчий напис від 28.06.2019 за №10047 було визнано таким, що не підлягає виконанню; стягнуто з позивача на користь відповідача безпідставно утримані кошти в сумі 50 333,43 грн.

На виконання вказаного судового рішення позивач перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 50 333,43 грн.

Оскільки позичальник не припинив зобов`язання шляхом його виконання у відповідності до кредитного договору, судового рішення або закону, воно є чинним на час подання позову. Отже, у позичальника існує прострочена заборгованість, на яку кредитор має право нарахувати 3% річних згідно частини 2 статті 625 ЦК України. При цьому позивач зазначив, що невиконання відповідачем грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

За наведених обставин просив позов задовольнити.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2023 року відмовлено в у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

ТОВ «ФК «Поліс», будучи незгодним з ухваленим судовим рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги Товариства та стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати по справі.

При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував у даній справі норми п.4 ч.1 ст.602 ЦК України, де вказано про заборону зарахування зустрічних однорідних вимог у разі спливу строку позовної давності, оскільки Позивач не є боржником у будь-якому іншому зобов`язанні перед Відповідачем, а відповідно відсутні зустрічні вимоги.

Позивач вказує на порушення судом першої інстанції статей 15,16, 625 ЦК України, а також ст.4 ЦПК України, вказуючи на те, що Позивач вільний у виборі способу захисту своїх майнових прав, в той час як суд фактично вказав на обов`язок Позивача разом з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також заявити вимоги про стягнення основної суми боргу за кредитним договором.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції діє максимально суб`єктивно, адже намагається здійснити захист виключно боржника, порушуючи майнові права Позивача, що дає підстави стверджувати про дисбаланс справедливості розгляду справи, оскільки суд фактично схвалює недобросовісну поведінку боржника, який умисно ухиляється від виконання свого обов`язку зі сплати заборгованості за кредитним договором, чим завдає матеріальну шкоду Позивачу. Вказує, що судова система цілком та повністю позбавляє Позивача можливості, як мінімум отримати матеріальну компенсацію за три роки, що передували зверненню до суду.

Окрім того, скаржник зазначає, що постанова Верховного Суду від 23.11.2022 у справі № 285/3536/20 не може бути застосована у даній справі, оскільки правовідносиних у справах не є подібними.

Позивач вважає, що суд першої інстанції, стягуючи з Позивача на користь відповідача 8 000 грн. витрат на правничу допомогу поруш норми ч.4-6 ст.137 ЦПК України. Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг. Зазначає, що Акт виконаних робіт не містить інформацію про кількість витраченого адвокатом часу при виконанні тої, чи іншої роботи, що суд включив у витрати на правничу допомогу 2 000 грн. за участь представника в судовому засіданні на якому представник Відповідача не був присутнім. Вказує, що кожна з перелічених послуг адвоката має суттєві дефекти в їх обґрунтованості та доцільності, а також реальності їх надання в межах даної справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 20.12.2013 між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №R9B, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 44 300,00 грн. зі сплатою 7,5 % річних або в іншому розмірі, передбаченому цим Договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20.12.2016 (а.с.6, 7).

22.12.2015 між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №221215нв (а.с.8-10, 16).

У подальшому, між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» у межах договору відступлення права вимоги було укладено Додаткову угоду №1 від 04.04.2016 до Договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №221215нв від 22.12.2015 (а.с.11).

28.06.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. за заявою позивача був виданий виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №10047.

Згідно з даним виконавчим написом було запропоновано стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за період з 22.12.2015 по 24.09.2019 на загальну суму 45 138,61 грн.

Виконавчий напис було пред`явлено до виконання, зокрема, було відкрите виконавче провадження №60821528, в межах якого з відповідача на користь позивача було стягнуто грошові кошти в сумі 45 138,61 грн. (а.с. 10).

Відповідач оскаржив виконавчий напис у судовому порядку, в наслідок чого, рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.11.2022 у справі 216/3212/22 виконавчий напис від 28.06.2019 за №10047 було визнано таким, що не підлягає виконанню; стягнуто з позивача на користь відповідача безпідставно утримані кошти в сумі 50 333,43 грн. (а.с.18-30).

На виконання вказаного судового рішення позивач перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 50 333,43 грн. (а.с.31-35).

Суд першої інстанції, відмовляючи Позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходив з того, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, тоді, як ТОВ «ФК «Поліс» позову до суду про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості та відсотків) не пред`явило.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не може погодитись з доводами скаржника, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як передбачено частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

ТОВ «ФК «Поліс», звертаючись до суду з позовом просить стягнути з ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 23.02.2019 по 23.02.2022; 3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором настав 20.12.2016 (кінцевий термін повернення кредиту).

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Як правильно зазначив суд першої інстанції позовна давність щодо стягнення боргу за кредитним договором спливла, звернення Позивача до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису та судові процеси зі скасування вказаного виконавчого напису, ніяким чином не перешкоджали позивачу звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості у загальному порядку, тому, як наслідок, правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

За встановлених судом першої інстанції обставин, місцевий суд правильно відмовив у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що ТОВ «ФК «Поліс» до ОСОБА_1 позову про стягнення основної (задавненої) заборгованості за кредитним договором не пред`являв, а подача позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з висновком суду касаційної інстанції зробленим у постанові Верховного суду від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20.

Колегія суддів відхиляє доводи сторони Позивача щодо незаконності і необґрунтованості судового рішення, оскільки вважає їх безпідставними, такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та зводяться до невірного розуміння скаржниками вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Стягуючи з Позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи, понесені позивачем покладаються на позивача; та відповідно судові витрати, пов`язані з розглядом справи, понесені відповідачем, стягуються з позивача на користь відповідача.

Судом були досліджені надані стороною відповідача докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, а саме: копія ордеру від 07.06.2023, копія договору про надання правової допомоги №218 від 22.05.2023, копія акту (опис) виконаних робіт від 01.07.2023 до договору про надання правової допомоги №218 від 22.05.2023, копія квитанції до прибуткового касового ордера №58 від 01.07.2023, яка свідчить сплату відповідачем послуг адвоката в сумі 8 000,00 грн. (а.с. 63, 89-91, 92, 93).

Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 8 000,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 цього Кодексу).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Водночас, за приписами частини шостої статті 137 ЦГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів звертає увагу, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України).

Вимога сторони відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу була заявлена у відзиві на позов, який, разом з додатками (копія договору про надання правової допомоги, копією акту виконаних робіт, копія квитанції до прибуткового касового ордеру) був направлений стороні Позивача 01.07.2023 (а.с.85-88).

Сторона Позивача не скористалася своїм правом на подачу клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку з чим місцевий суд повністю задовольнив вимоги Відповідача, стягнувши з Позивача на його користь 8 000 грн., понесених під час розгляду справи.

Доводи скаржника щодо не співмірності розміру витрат на правничу допомогу, складності справи, витраченому адвокатом часу та обсягу виконаних адвокатом робіт, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у п.7.1 Договору про надання правової допомоги №218 від 22 травня 2023 року, сторонами передбачена сплата клієнтом винагороди у розмірі 8 000 грн. (а.с.90), понесені витрати підтверджені належними та допустимими доказами.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга Позивача є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, перерозподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровськоїобласті від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: