КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції:Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2023 року,

встановив:

у серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив звільнити з-під арешту автомобіль марки «HONDA Civic», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить йому на підставі акту державного виконавця про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна від 23 вересня 2020 року, складеного головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Є.В.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, не надано належної оцінки доказам по справі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Звертаючись до суду зданим позовом, позивач вказував, що 08 вересня 2020 року Державним підприємством «СЕТАМ» при примусовому виконанні виконавчого листа № 753/4102/15-ц виданого 28 квітня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва, було проведено електронні торги з реалізації транспортного засобу «HONDA Civic», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав боржнику ОСОБА_4 . Відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 08 вересня 2020 року №501152, його визнано переможцем торгів з реалізації рухомого майна. За результатами електронних торгів головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державного виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Є.В. було складено акт державного виконавця про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна від 23 вересня 2020 року, що стало підставою для набуття ним права власності на транспортний засіб. Однак під час здійснення перереєстрації придбаного транспортного засобу позивачу стало відомо, що автомобіль значиться в арешті із забороною на відчуження, накладеного ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2007 року у цивільній справі №2-2811. Оскільки він є законним та добросовісним власником автомобіля марки «HONDA Civic», 2008 року випуску, а наявність арешту на зазначене майно, обмежує позивача права володіння, користування та розпорядженням рухомим майном, і унеможливлює здійснити передбачені законодавством дії, направленні на реєстрації транспортного засобу.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даному спорі.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст.509, 510, 608, 1216, 1281, 1282ЦК України, та Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1281 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 1282 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, то у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні.

Відповідно ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.

Тлумачення змісту статті 51 Цивільного процесуального кодексу України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що складено Відділом реєстрації смерті у м. Києві 10 червня 2014 рокуактовий запис № 9996.

08.09.2020 Державним підприємством «СЕТАМ» при примусовому виконанні виконавчого листа №753/4102/15-ц, виданого 28.04.2017 Дніпровським районним судом м. Києва були проведені електронні торги з реалізації транспортного засобу - автомобіля марки «HONDA Civic», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав боржнику ОСОБА_4 . За результатами проведених торгів головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Є.В. було складено акт про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна від 23.09.2020.

В Акті головного державного виконавця зазначено, що аукціон проводився при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в розмірі 280 364 грн. 19 коп.

При здійсненні перереєстрації придбаного автомобіля позивачу стало відомо, що на автомобіль накладено арешт відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2009 року (справа №2-2811).

Доводи представника позивача, викладені в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Посилання апелянта на те, що відсутні докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_4 і суд самостійно встановив вказану обставину, є безпідставними. Факт того, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 не свідчить що він набув прав спадкоємця після її смерті. Відсутність відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву також не може розглядатись як доказ того, що він є спадкоємцем.

Також не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції посилання апелянта на те, що суд першої інстанції маючи сумніви щодо належності відповідача мав самостійно витребувати докази щодо цього відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 539/3212/19 (провадження № 61-15069св21).

Посилання апелянта на положення частини сьомої статті 81 ЦПК України є безпідставним, оскільки суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до чч. 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зроблено висновок, що «при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна».

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).

Та обставина, що провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення з-під арешту було закрито ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2019 року за клопотанням представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , висновку суду першої інстанції не спростовують.

У справі, що переглядається, позивач пред`явив позовні вимоги до ОСОБА_2 , який не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт. З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, висновок суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є вірним.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 жовтня 2023 року.

Головуючий

Судді