г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3343/23
Номер провадження 2/213/1415/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2023 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Мазуренка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/3343/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо- збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що протягом 31 року працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці машиністом екскаватора. Згідно даних Інформаційної довідки про умови праці, основним шкідливим фактором на його робочому місці є пил, супутніми факторами: мікроклімат, напруженість праці. Медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 16.02.2023 позивачу було встановлено професійне захворювання. Комісією проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (акт розслідування від 19.04.2023).

20.07.2023 позивач пройшов первинний огляд МСЕК, де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 25% по вібраційній хворобі з переоглядом 10.07.2024. Його турбує постійний біль у шийному та поперековому відділах хребта, біль і обмеження рухів в суглобах, оніміння рук, мерзлякуватість кистей.

Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач змушений постійно перебувати під наглядом лікарів, щороку проходити стаціонарне лікування, медичні огляди та обстеження. Він не може приділяти належної уваги своїй сім`ї та неповнолітній доньці. Його самопочуття не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає йому моральних страждань. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 268 000 грн.

Відповідач надав відзив на позов, проти позову заперечує. Позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечення зазначає, що відшкодування моральної шкоди можливе лише за наявності вини особи, яка її заподіяла. Відповідно до Інформаційної довідки про умови праці позивача АТ «ПІВДГЗК» забезпечував позивача спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту. Умови праці, в яких працював позивач, не створювались безпосередньо відповідачем, а зумовлені відповідним видом діяльності підприємства, зменшення їх негативного впливу досягається шляхом роботи в індивідуальних засобах захисту, зменшення робочого часу, надання додатково оплачуваної відпустки та підвищеної оплати праці, забезпечення лікувально-профілактичним харчуванням. Позивач знав про негативний вплив на його здоров`я, однак свідомо продовжував працювати в таких умовах понад 25 років та звільнився з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, а не внаслідок погіршення стану здоров`я. Для отримання пенсії достатньо було пропрацювати в шкідливих умовах лише 10 років. Заяв про відмову від виконання дорученої роботи у зв`язку із небезпекою для здоров`я від позивача не надходило.

Вважають, що безвідповідальне ставлення позивача до свого здоров`я призвело до отримання професійних захворювань.

За довідкою МСЕК будь-які протипоказання чи обмеження щодо фізичної праці позивачу не встановлено, а встановлення 25% втрати професійної працездатності без встановлення групи інвалідності свідчить що позивач може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт. Оскільки ступінь втрати працездатності встановлений позивачу на певний строк, є вірогідність відновлення стану його здоров`я.

Факт вини відповідача в порушенні законних прав позивача не доведений, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Позивачем не надані докази на підтвердження факту перенесених ним моральних страждань.

На думку відповідача, зазначена позивачем сума моральної шкоди є необґрунтованою та такою, що не відповідає засадам розумності і справедливості. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

18 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою від 11.09.2023 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Із копії трудової книжки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 видно, що 28 червня 1990 року він прийнятий в рудоуправління помічником екскаватора. 18.07.1995 переведений машиністом екскаватора рудоуправління, 01.12.2016 переведений машиністом екскаватора виробничої дільниці №3 з видобутку та навантаження гірничої маси рудоуправління, 23.04.2019 переведений машиністом екскаватора в кар`єрі. 15 липня 2021 року його звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП у зв`язку із виходом на пенсію.

Відповідно до Інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.01.2022 складеної головним державним інспектором відділу з питань гігієни праці управління з питань праці Головногло управління Держпраці у Дніпропетровській області, загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 31 рік, за даною професією машиніст екскаватора 31 рік. Основними шкідливими факторами є: пил, важкість та напруженість праці. На робочому місці концентрація пилу фібро генної дії перевищувала гранично-допустиму у 2,7-7,5 разів, температура повітря перевищувала допустиму на 5,6-10,6 °С. Загальна оцінка умов праці віднесена до 3 класу 4 ступеню «шкідливі». Також вказано, що при роботі працівник був забезпечений спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту згідно з галузевими нормами.

Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 квітня 2023 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадікулонейропатією (L5, S1, С6,С7), помірним порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язові-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ першого ступеня) остеоартрозу у поєднанні з пері артрозом ліктьових суглобів (ПФ першого ступеня) остеоартрозу дрібних суглобів кистей. Діагноз встановлений Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» 16.02.2023. Захворювання виявлено під час медичного огляду у відокремленому структурному відділенні лікувально-діагностичного центру ТОВ "МЕДИКОМ КРИВБАС".

Відповідно до Акту загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 33 роки 8 міс., з яких в цеху, в умовах впливу шкідливих факторів та за професією машиніст екскаватора - 25 років 11 місяці.

Як видно з п. 17, 18 Акту, професійне захворювання позивача виникло через те, що працюючи машиністом екскаватора та керуючи екскаватором він здійснював технологічні операції з розкриття, видобутку, навантаження гірничої маси в кар`єрі. Виконував роботи з обслуговування вказаної техніки та приймав участь у її ремонті. Під час ведення цього процесу, через недосконалість робочого місця, виконував роботи, що характеризуються впливом вібрації, рівень якого, перевищував нормативне значення.

Причинами виникнення хронічного професійного захворювання визнано: вібрація загальна: еквівалентний скоригований рівень віброприскорення перевищував нормативне=ий на 2 дБ.

З метою ліквідації та запобігання виникненню хронічних професійних захворювань запропоновано генеральному директора АТ «ПІВДГЗК» вжити певних заходів. Осіб, які порушили законодавство про охорону праці не встановлено через тривалу роботу позивача та зміну керівництва структурного підрозділу.

Із виписок з медичної карти стаціонарного хворого, видно, що ОСОБА_2 з 28.07.2021 по 18.08.2021, з 16.06.2022 по 24.06.2022, з 08.02.2023 по 22.02.2023 перебував на стаціонарному лікуванні з приводу радикулопатії, вібраційної хвороби у зв`язку із скаргами на біль в шийному та поперековому відділах хребта, обмеженні рухів, болі та оніміння рук.

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії від 16.02.2023, №213 наданого ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» встановлено професійних характер захворювання з 16.02.2023. Протипоказана робота в умовах дії вібрації, тяжкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату.

При первинному огляді обласною МСЕК №2 20 липня 2023 року ОСОБА_1 встановлено 25 % втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі з 03 липня 2023 року до 01 серпня 2024 року, з переоглядом 10.07.2024.

Позивач є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 зазначеного кодексу закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, ступінь втрати якої при повторному огляді МСЕК від 07.03.2023 встановлена у відсотках 90% та встановлення 1 Б групи інвалідності, безстроково.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у нього професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Також суд не погоджується із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю їх вини, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та протиправними діяннями підприємства, оскільки із пунктів 17, 18 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійні захворювання позивача виникли внаслідок впливу шкідливих факторів виробничого середовища (вібрація) та недосконалості робочого місця.

Відповідач визнає факт наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та їх негативний вплив. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають вiд нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок i бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.

Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей: відчуває стійкий біль у відділах хребта біль та обмеження рухів у суглобах, біль і оніміння рук, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення показників рівня вібрації, концентрації пилу фібро генної дії в повітрі робочої зони, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу з 03.07.2023 року 25 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням з повторним переоглядом 10 липня 2024 року, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість (із наданих доказів видно, що прояви хвороби виявлялись з 2019 року. З 2021 року щороку лікувався стаціонарно діагноз: радикулопатія, вібраційна хвороба), істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємствівідповідача, яка склала 25 років 11 місяці.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 80 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, тому вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві,у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 80 000 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 188 000 гривень позивачу слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 800,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 23, 1167, 1168 ЦК України, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України "Про охорону праці, ст. ст. 7, 12, 13, 79-81, 89, 141, 247 ч.2, 258, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини вимог в розмірі 188 000 (сто вісімдесят вісім) гривень - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50026, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, .

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2023 року.

Суддя В.В. Мазуренко