ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Барильської А.П.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря - Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Дніпровської міської ради,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення, припинення права приватної власності, скасування державної реєстрації земельної ділянки з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру з Державного земельного реєстру, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудня 2021 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №65, припинення права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку із кадастровим №:01:710:0106 за адресою АДРЕСА_1 , скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру, припинення речових прав на цю земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що внаслідок проведення службового розслідування на виконання розпорядження міського голови від 22 січня 2020 року №2-22/1-рк посадовими особами Дніпровської міської ради було виявлено наявність низки підроблених рішень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради щодо земельних ділянок, однією із яких є земельна ділянка із кадастровим №:01:710:0106 за адресою АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При цьому означена земельна ділянка відповідно до Публічної кадастрової карти України фактично розміщена в районі АДРЕСА_2 . Безпосереднє заволодіння спірною земельною ділянкою відбулось шахрайським шляхом на підставі підробленого рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №65, на підставі якого в подальшому було зареєстровано право приватної власності за відповідачем, про що видано державний акт від 24 лютого 1998 року серія ДПД*110041. За наслідками направленого позивачем запиту до архівного управління міської ради встановлено, що в архіві Дніпровської міської ради наявний оригінал рішення виконкому Дніпропетровської міської ради №65, однак він жодним чином не стосується передачі земельної ділянки у власність відповідачу, оскільки це рішення про надання земельної ділянки по АДРЕСА_3 у постійне користування ТОВ ПВТП «Інтероптсервіс РІКА». Інформація стосовно звернень відповідача щодо передачі їй у приватну власність спірної земельної ділянки відсутня, а також відсутні в необхідному обсязі і особисті дані відповідача у Державному земельному кадастрі, як власника земельної ділянки. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-яка інформація щодо державної реєстрації права приватної власності на спірну земельну ділянку за відповідачем або за іншою особою відсутня. Також в реєстрі землевпорядників відсутня інформація щодо землевпорядника ОСОБА_2 , від імені якого складалась технічна документація на спірну земельну ділянку. У 1998 році, за чинним на той час законодавством, отримати земельну ділянку у приватну власність можливо було за рішенням місцевої Ради народних депутатів, а не рішенням виконавчого комітету місцевої ради (виконкому Дніпропетровської міської ради). Позивач вважає, що відповідачем передбачену законом процедуру передачі спірної земельної ділянки з комунальної у приватну власність дотримано не було, оскільки дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не надавався, рішення про передбачу такої земельної ділянки з комунальної власності у приватну власність відповідача на пленарних засіданнях Дніпропетровської міської ради не приймалось, а тому державна реєстрація на спірну земельну ділянку за відповідачем є безпідставною, проведеною на підставі не існуючих, підроблених документів, протиправно, всупереч волі власника.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради відмовлено.(а.с.91-94).

Не погодившись з рішенням суду, Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що судом першої інстанції не у повній мірі з`ясовано обставини, що мають істотне значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, судом першої інстанції не взято до уваги відомості з Державного земельного кадастру та Публічної кадастрової карти України, в яких земельна ділянка з таким кадастровим номером знаходиться фактично в районі АДРЕСА_2 , а не розташована за адресою АДРЕСА_1 , що свідчить про безпосередню заінтересованість посадових осіб Держгеокадастру в незаконній схемі привласнення землі територіальної громади міста Дніпра. Заволодіння земельною ділянкою відбулось на підставі підробленого рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №65, що стало підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 , однак судом першої інстанції не враховано, що цим рішення виконкому місцевої ради приймалось рішення відносно земельної ділянки по АДРЕСА_3 у постійне користування ТОВ ПВТП "Інтероптсервіс РІКА" по фактичному розміщенню магазину, що ніяк не має відношення до земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

Разом з цим судом першої інстанції не надано належної оцінки твердженням ОСОБА_1 , яка зазначила, що не зверталась до міської ради за виділенням їй спірної земельної ділянки у власність, а про наявність на її ім`я державної реєстрації земельної ділянки дізналась лише в судових засіданнях, як і не зверталась до інженера-землевпорядника за формуванням земельної ділянки та присвоєнням їй кадастрового номеру, замовником технічної документації не являється, а тому жодних прав позивача не порушувала. Зазначене підтверджується і письмовими доказами, які свідчать про відсутність звернення ОСОБА_1 із заявами щодо передачі їй у приватну власність земельної ділянки з таким кадастровим номером.

Судом першої інстанції також не враховано, що на час виникнення спірних правовідносин, тобто виникнення у ОСОБА_1 права приватної власності на землю, був чинним Земельний Кодекс України, від 18 грудня 1990 року, який втратив чинність з 01 січня 2002 року, а, відтак, за ст.3 Земельного Кодексу України, в редакції 1990 року, розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх, що відбувається лише за рішенням ради, а не виконкому, враховуючи, що рішення, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку, видано виконавчим комітетом.

На цих підставах апелянт вважає, що право приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку виникло протиправно, на підставі підроблених документів, та всупереч волі на те власника земельної ділянки, чому судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки та що є підставою для скасування рішення суду (а.с.97-114).

Представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, 07 серпня 2023 року через канцелярію суду подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідно до ст.28 Закону України "Про землеустрій" розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість та безпеку заходів, передбачених цією документацією, яким в даному випадку є ТОВ "Рада-Центр", а саме ОСОБА_2 , який таку документацію складав, а рішення щодо реєстрації спірної земельної ділянки було прийнято у відповідності до чинного на той час законодавства, підстав для відмови у державній реєстрації земельної ділянки не встановлено. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03 травня 2019 року відділом у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області здійснено державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, як окремого об`єкту цивільних прав, земельної ділянки із кадастровим номером :01:710:0106, площею 0,1 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговуванням житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адресою розташування - АДРЕСА_1 , формою власності - приватна власність. При цьому у відповідному розділі Державного земельного кадастру наведені наступні відомості про право власності щодо вищевказаної земельної ділянки: власником земельної ділянки вказано відповідача ОСОБА_1 , документом, який є підставою для виникнення права, зазначено рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №65, а документом, який посвідчує право, вказано Державний акт від 24 лютого 1998 ДПД* 110041. В якості документації із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрації земельної ділянки, зазначено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 12 квітня 2019 року, складеної ТОВ «РАДА-ЦЕНТР», ОСОБА_2 .. Викладені обставини підтверджуються витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з додатками.

Листом від 13 лютого 2020 року №7/22-413 Дніпровська міська рада звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з метою ініціювання службової перевірки наведених у листі фактів заволодіння комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра, а саме низкою земельних ділянок. В якості одного із таких фактів позивачем у листі зазначено і про заволодіння спірною у даній цивільній справі земельною ділянкою. Зокрема вказано, що спірну земельну ділянку фактично перенесено на АДРЕСА_2 та змінено її кадастровий номер, хоча за електронною інформацією з Державного земельного кадастру її адресою є АДРЕСА_1 . Первинна підстава виникнення права власності на спірну земельну ділянку - Державний акт від 24 лютого 1998 ДПД* 110041, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №65, яке позивач вважає підробленим, оскільки в архівному управлінні знаходиться оригінал рішення, яке жодним чином не стосується передачі земельної ділянки у власність. Технічну документацію, яка стала підставою для формування земельної ділянки, розроблено ТОВ «РАДА-ЦЕНТР», ОСОБА_2 , який відсутній у реєстрі землевпорядників. Копія вказаного листа наявна в матеріалах справи.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 29 вересня 2021 року №1556/407-21, внаслідок пожежі, яка відбулась 04 серпня 2008 року в приміщені інституту ДП «Дніпроцивільпроект» за адресою АДРЕСА_4 ), в якому зберігався місцевий фонд документації із землеустрою Управління земельних ресурсів м.Дніпропетровська, було знищено більшу частину документації із землеустрою разом із документами Державного реєстру земель (книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку), що посвідчують право на землю. За таких обставин відсутня можливість надати достовірну інформацію з Державного реєстру земель щодо реєстрації прав, в тому числі, на спірну земельну ділянку.

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №65 органом місцевого самоврядування вирішено надати земельну ділянку площею 102 кв.м по АДРЕСА_3 у постійне користування ТОВ ПВТП «Інтероптсервіс РІКА» для здійснення торговельної діяльності по фактичному розміщенню магазину, з видачею Державного акту, за рахунок земель загального користування (землі громадської забудови).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості про зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 , як і за будь-якою іншою особою, право приватної власності на спірну земельну ділянку відсутні. Натомість, наявна реєстрація обтяження спірної земельної ділянки - арешту на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2020 року по справі №932/2559/20 (провадження №1-кс/932/1373/20).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, в редакції 2003 року, ЦК України, в редакції 1963 року, ЗК України, в редакції 2001 року, ЗК України, в редакції 1990 року, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про власність», Закону України «Про Державний земельний кадастр», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №65, на підставі якого відбулись державна реєстрація спірної земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав, а також виникнення у позивача права власності на неї, позивач посилався на підроблення вказаного рішення органу місцевого самоврядування, наявність дійсного рішення органу місцевого самоврядування з тими ж реквізитами, але яке жодним чином не стосується ані відповідача ОСОБА_1 , ані спірної земельної ділянки.

Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про те, що позивач фактично просить визнати недійсним та скасувати підроблене, за його переконанням, рішення органу місцевого самоврядування, що не є способом захисту прав та інтересів, передбаченим законом, оскільки порушенням права у такому випадку є не само по собі існування тексту рішення органу місцевого самоврядування, волевиявлення та факту прийняття якого органом місцевого самоврядування не було, а вчинення на підставі такого рішення органу місцевого самоврядування конкретних дій, які порушують права позивача, як власника спірної земельної ділянки.

В матеріали справи позивачем не надана копія оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування, а зміст витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, які містять посилання на таке рішення, не дозволяють достовірно встановити зміст та предмет такого спірного рішення, а відтак і підтвердити взагалі його існування.

Тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволені позову. Крім того, задоволення позову в цій часитині призведе до визнання недійсним та скасування не спірного рішення, а рішення органу місцевого самоврядування, як має ті ж реквізити, що і оспорюване, однак не стосується предмету спору сторін та вважається позивачем дійсним.

При цьому колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про підробку спірного рішення через зазначення в якості суб`єкту його прийняття виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, а не відповідної Ради народних депутатів, оскільки позивачем не надано в якості доказу зазначеного спірного рішення, натомість, як вбачається із матеріалів справи позивачем надано копію рішення із повністю аналогічними реквізитами, яке позивач вважає дійсним, і таке дійсне рішення прийнято також саме виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради.

Зважаючи на те, що позовні вимоги про припинення права власності відповідача ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку є похідними та оскільки у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №65 судом першої інстанції обгрунтованло відмовлено, відсутні правові підстави для задоволення зазначених позовних вимог. Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстави для припинення права власності, визначені нормами ст.346 ЦК України, положеннями Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.140, 143 ЗК України, в редакції 2001 року, судом не встановлена

При цьому, умовою для припинення права власності є необхідність встановлення існування відповідного права у відповідача ОСОБА_1 , оформленого та зареєстрованого належним чином. Тобто, право власності відповідача ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку повинного підтверджуватись Державним актом від 24 лютого 1998 ДПД*110041, а законодавство, чинне на момент дати видачі такого державного акту, не передбачало необхідність державної реєстрації права власності на землю, як цього наразі вимагає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.ст.125, 126 ЗК України, в редакції 2001 року. Однак, позивачем до суду не надано доказів та матеріали справи не містять копії означеного спірного державного акту або доказів видачі зазначеного державного акту компетентним суб`єктом. В то же час відповідач ОСОБА_1 у поданій до суду заяві заперечує звернення до відповідного органу місцевого самоврядування задля набуття такого права власності та наявність в неї права власності на спірну земельну ділянку. (а.с.35).

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру та припиненням речових прав на неї, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно виходив із того, що підстави для такого скасування за рішенням суду передбачені ч.13 ст.79-1 ЗК України, в редакції 2001 року, ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» і полягають у визнанні незаконності такої державної реєстрації земельної ділянки, зокрема, визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності). Разом з тим, позивачем позовних вимог про визнання незаконною державної реєстрації земельної ділянки не заявлено.

При цьому, обов`язковою умовою для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є також одночасне припинення всіх зареєстрованих речових прав на цю земельну ділянку. Однак, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також з Єдиного державного реєстру судових рішень, 10 березня 2020 року ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року у справі №932/2559/20 (провадження №1-кс/932/1373/20) накладено арешт на спірну земельну ділянку шляхом заборони відчуження та розпорядження, і такий арешт дотепер не знятий (відомості про протилежне в суду відсутні). Відтак, оскільки накладений в рамках кримінального провадження на підставі норм КПК України арешт триває, а його скасування має відбуватись так само в рамках кримінального процесуального закону, на підставі ст.174 КПК України, а не в межах розгляду даної цивільної справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин, обставини, які мають істотне значення для вирішення справи та вірно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку при розгляді даного позову, що відповідає застосованим нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, адже судом першої інстанції надано вірну та повну оцінку обставинам та письмовим доказам у справі, що не спростовано апелянтом при розгляді апеляційної скарги. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для застосування вимог ст. 376 ЦПК України колегією суддів не встановлено, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта