Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/1704/23
Номер провадження 22-ц/824/11572/2023
Головуючий у суді першої інстанції О.М.Луценко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
27 вересня 2023 року місто Київ

Номер справи 756/1704/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Пасічник К.В.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,подану представником ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року, ухваленеу складі судді Луценко О.М. в приміщенні Оболонського районного суду м. Києва, відомості про дату складання повного рішення суду відсутні,

в с т а н о в и в :

АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) у лютому 2023 року звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В подальшому, уточнивши позовні вимоги позивач зазначає, що ОСОБА_1 звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 06.11.2018, відповідно до якої їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому було збільшено до 200000,00 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим станом на 20.12.2022 за нею утворилась заборгованість у загальному розмірі 532100,61 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 447359,77 грн., заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 22368,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 62272,84 грн., Відтак позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача дану заборгованість та понесені судові витрати по справі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів поданої скарги апелянт зазначила, що первісна позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» від 20.01.2023 містила позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 247 001, 36 грн. В подальшому, 15.03.2023 банком було подано уточнену позовну заяву про стягнення суми боргу в розмірі 532 100,61 грн. На думку апелянта позивачем було змінено як предмет, так і підставу позову, отже уточнена позовна заява не мала бути прийнята судом до розгляду та повернута позивачу.

Апелянт зауважує, що у заяві позичальника від 06.11.2018 процентна ставка не зазначена. Однак, банк пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованості за простроченими відсотками. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості відповідно до заяви-анкети від 06.11.2018, посилається зокрема на витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, WorldBlackEdition, WorldEliteInfinite, VISASignatureта витяг з умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, додані до позовної заяви копії документів не містять підтверджень, що саме ці витяг з тарифів та витяг з умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитним коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії, та зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування.

На думку апелянта, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15. Окрім того є неможливим застосування до вказаних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що виписка за договором № б/н за період з 16.01.2020 по 28.12.2022 (тобто за період, зазначений в роздруківці заборгованості за договором), додана до позовної заяви містить в розділі «деталі операції» графу «списання відсотків за користування кредитного ліміту», де зазначено розмір списаних за період з 16.01.2020 по 01.12.2022 відсотків. Таким чином, загальний розмір нарахованої позивачем заборгованості за списаннями відсотків за вказаний період становить 155 836,70 грн. При цьому, у позивача були відсутні правові підстави для нарахування вказаного виду зобов`язання та включення його в загальний розмір заборгованості за кредитом, оскільки зазначена процентна ставка взагалі жодним документом, доданим до позовної заяви не передбачена.

Окрім того, витяг з тарифів обслуговування преміальних кредитних карток та витяг з умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису апелянта, тому їх не можна розцінювати як частину підписаної відповідачем заяви від 06.11.2018, отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Також апелянт зазначає, що до первісної позовної заяви додано виписку за договором б/н за період з 03.03.2018 по 28.12.2022, яка не містить даних, які б підтверджували взаємозв`язок цієї виписки з кредитним договором, зазначеним у позовній заяві. Позивачем також не додано доказів, які б підтверджувати видачу ОСОБА_1 кредитних карток № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , операції по яких зазначені у виписці за кредитним договором, а також доказів повноваження особи, яка здійснила підпис на виписці, на її оформлення та підписання.

У наданих суду письмових поясненнях АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення. Судом обґрунтовано встановлено, що 06.11.2018 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір № б/н, відповідно до якого, відповідач отримав кредит від позивача у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_3 зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, проте відповідач, всупереч умов договору та ст. 626 ЦК України, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 20.12.2022 утворилась заборгованість в розмірі 532 100,61 грн., яка складається з: 447 359, 77 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 22368,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 62 372,84 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - ОСОБА_3, підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульський Д.В., заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 та представника позивача Яндульського Д.В. , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.11.2018 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.16).

У заяві зазначено, що відповідач згодна із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з договором про надання банківських послуг й тарифами банку, які надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розмішені на офіційному сайті ПриватБанку. Вказано, що позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Platinum, World Black Edition, World Elite, infinite, VISASignature», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк (а.с. 18-70).

Відповідно до наявних в матеріалах справи довідок, виданих АТ КБ «ПриватБанк», у відповідності до підписаного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору №б/н від 06.11.2018 останній було надано кредитні картки № НОМЕР_4 та № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 (а.с. 15, а.с. 147).

У відповідності до наданого Банком розрахунку, заборгованість відповідача за договором №б/н від 06.11.2018 станом на 20.12.2022 становить 532 100,61 грн., і складається із заборгованості за кредитом - 447359,77 грн., 22368,00 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками, 62372,84 грн. - заборгованості за простроченими відсотками.

З доданої Банком до позовної заяви виписки з карткового рахунку убачається, що відповідач користувалася зазначеними вище картками, використовувала та частково повертала кредитні кошти.

Так, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У даній справі АТ КБ «ПриватБанк» у лютому 2023 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно вимог якого просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.11.2018 у розмірі 247001,36 грн., в подальшому подавши до суду уточнену позовну заяву, банк просив суду, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.11.2018 у розмірі 532 100,61 грн., яка складається з наступного: 447359,77 грн. - заборгованість за кредитом, 22368,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 62372,84 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу тієї обставини, що АТ КБ «ПриватБанк» подавши до суду уточнену позовну заяву, фактично змінив як предмет так і підставу позову, оскільки в даному випадку має місце збільшення позовних вимог.

Судом встановлено, що 06.11.2018 відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В даній заяві відповідачем заповнено розділи щодо його персональних даних та місця проживання. В підписаній анкеті-заяві не зазначено типу банківської картки й бажаного розміру кредитного ліміту, також не зазначено процентної ставки (типу, розміру тощо), умов про встановлення відповідальності за порушення зобов`язань за кредитним договором. Тобто, підписана анкета-заява не містить жодних відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору саме на тих умовах, що були заявлені позивачем у своїй позовній заяві.

Із виписки, виданої на ім`я ОСОБА_1 за договором №б/н, а також наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що відповідач користувалась кредитними коштами, наданими банком за договором, у власних потребах, частково вносила кошти на погашення заборгованості за кредитом.

Так, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за нарахованими відсотками та заборгованість за простроченими відсотками.

АТ КБ «Приватбанк», в обґрунтування зазначених вимог, а саме щодо розміру та порядку нарахування вказаних відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 06.11.2018 посилався, зокрема, на витяг з Тарифів банку, на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як на невід`ємні частини спірного договору.

Однак, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, та вважає за необхідне зазначити, що надані витяги належними доказом бути не можуть, оскільки вони не підписані позичальником, ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Тарифи банку й в Умови та Правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо було застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом (листопад 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяги не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.

Із аналізу прийнятої Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) постанови від 03 липня 2019 року, висновки якої щодо застосування відповідних норм права в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню, вбачається, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених раніше у рішеннях Верховного Суду України, та орієнтувала судову практику у справах, де банк звертається до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, укладеним шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на те, що на підставі норм матеріального права, які застосовуються до стандартної (типової) форми кредитного договору, не підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами та застосуванню відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також Тарифи банку, з огляду на їх мінливий характер, у даному випадку не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві відповідача, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Окрім того, як вбачається із виписки за договором № б/н від 06.11.2018 за період з 16.01.2020 по 28.12.2022, який зазначений і в роздруківці заборгованості за договором, містить розділ «деталі операції» графу «списання відсотків за користування кредитного ліміту» із зазначенням наступних дат:

- 16.01.2020 року списання в розмірі 2613,76 грн. (процентна ставка не зазначена);

- 01.03.2020 року списання за ставкою 3,1 відсотка в розмірі 8590,50 грн.;

- 01.04.2020 року списання за ставкою 3,1 відсотка в розмірі 5171,74 грн.;

- 01.05.2020 року списання за ставкою 3,1 відсотка в розмірі 5778,33 грн.;

- 01.06.2020 року списання за ставкою 3,1 відсотка в розмірі 6012,34 грн.;

- 01.07.2020 року списання за ставкою 3,1 відсотка в розмірі 5657,70 грн.;

- 01.08.2020 року списання за ставкою 3,1 відсотка в розмірі 275,20 грн.

- 01.09.2020 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 10 302,73 грн.

- 01.10.2020 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 860,84 грн.

- 01.11.2020 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 7606,25 грн.

- 01.12.2020 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 5604,61 грн.

- 01.01.2021 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 746,62 грн.

- 01.02.2021 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 9497,03 грн.

- 01.03.2021 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 5411,86 грн.

- 01.04.2021 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 6156,21 грн.

- 01.05.2021 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 2881,85 грн.

- 01.08.2021 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 11 004,42 грн.

- 01.09.2021 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 6498,07 грн.

- 01.10.2021 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 1220,82 грн.

- 01.03.2022 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 11 576,07 грн.

- 01.05.2022 року списання за ставкою 1,7 відсотка в розмірі 3398,70 грн.

- 01.06.2022 року списання за ставкою 1,7 відсотка в розмірі 3511,99 грн.

- 01.07.2022 року списання за ставкою 1,7 відсотка в розмірі 3516,30 грн.;

- 01.08.2022 року списання за ставкою 1,7 відсотка в розмірі 6412,04 грн.;

- 01.09.2022 року списання за ставкою 1,7 відсотка в розмірі 6412,04 грн ;

- 01.10.2022 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 6205,20 грн,;

- 01.11.2022 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 6412,04 грн,;

- 01.12.2022 року списання за ставкою 3 відсотка в розмірі 6205,20 грн.;

Таким чином, загальний розмір нарахованої позивачем заборгованості за вказаними списаннями відсотків за користування кредитним лімітом за вказаний період становить 155 836,70 грн.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта, що у позивача були відсутні правові підстави для нарахування вказаного виду зобов`язання та включення його в загальний розмір заборгованості за кредитом в якості процентів за користування кредмитом.

Отже, вказана грошова сума у розмірі 155 836,70 грн. мала бути зарахована банком у погашення тіла кредиту, чого банком зроблено не було, тому тіло кредиту підлягає зменшенню з 447 359,77 грн. до 291 523, 07 грн. (447 359,77 - 155 836,70).

З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі є хибним.

За відсутності погодження між сторонами істотних умов щодо порядку та строку сплати відсотків за користування кредитними коштами, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню фактично отримані та використані позичальником кошти, які останньою у добровільному порядку повернуті не були.

Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведеність Банком розміру кредитної заборгованості, а також про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, то колегія суддів звертає увагу на таке.

За змістом положень статтей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частин 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підтвердження заявлених позовних вимог щодо отримання відповідачем кредитних коштів було надану виписку з її карткового рахунку, з якого убачається факт отримання та користування ОСОБА_1 коштами та їх часткового повернення. Крім того, позивачем було надано розрахунок заборгованості, копію анкети заяви, довідку про отримані банківські картки.

Стягуючи з відповідача заборгованість за тілом кредиту, судом першої інстанції в підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів правильно було взято до уваги надані банком докази, що підтверджують факт отримання відповідачем кредитних коштів.

Зокрема, із виписки по особовому рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувалася кредитними грошима, отримував кошти через банкомати, розраховувався в торгівельних мережах, здійснював перекази тощо, а отже отримала кредитні картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Відповідач повинна була повернути позивачу у добровільному порядку зняті або витрачені нею з рахунку грошові кошти, проте свій обов`язок не виконала, не забезпечивши своєчасне та достатнє погашення заборгованості за основною частиною кредиту.

Так, доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За пунктом 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі №910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним та допустимим доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Наведене також узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).

Зважаючи на викладені вище обставини справи та норми закону, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з випискою по рахунку відповідача свідчить про отримання останньою кредитних коштів. При цьому відповідачем не було спростовано факт наявності заборгованості, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Отже, надані позивачем виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості колегія суддів вважає належними та допустимими доказами по справі.

В підтвердження наведених у апеляційній скарзі посилань щодо відсутності доказів на підтвердження факту укладання між сторонами кредитного договору, відповідач жодним чином не спростувала факту підписання заяви-анкети №б/н від 06.11.2018 та факту надання позивачем на виконання взятих на себе зобов`язань кредитних коштів. При цьому у поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнає факт отримання від позивача кредитних коштів, користування ними та власне їх часткового повернення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції надана невірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним неповно з`ясовані дійсні обставини справи та перевірені доводи сторін зібраними у справі доказами, яким надана неналежна правова оцінка. Разом з цим доводи апеляційної скарги в частині та вимоги позовної заяви знайшли своє підтвердження частково. У зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідач фактично отримала кредит та користувалася ним, отже з останньої підлягала стягненню сума за тілом кредиту за вирахуванням платежів, які не пов`язані з банківським кредитом, а саме: заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками та грошової суми, яка безпідставно банком була зарахована як сплата процентів за користування кредитними коштами - 240 577,54 грн. (62372,84 + 22368,00 + 155836,70 = 240 577,54 грн.)

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині вимог, а стягнута з відповідача сума заборгованості за тілом кредиту - 447 359,77 грн. підлягає зменшенню до 291 523,07 грн.

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Убачається, що задоволені позовні вимоги Банка про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту складають 55,73 % від заявлених вимог .

За подання до суду позовної заяви у цій справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7 981,51 грн.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування і ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у частині вимог та про зменшення стягнутого з відповідачки тіла кредиту, то судові витрати понесені заявником у суді першої інстанції у вигляді сплаченої суми судового збору підлягають стягненню з відповідача у розмірі 4448,10 грн., (7981,51 грн., х 55,73 %).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року в частині задоволення позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 22 368,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 62 372,84 грн., відмовити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та судового збору змінити, зменшити стягнуту суму заборгованості за тілом кредиту з 447 359,77 грн. до 291 523, 07 грн., зменшити стягнуту суму судового збору з 7 981,51 грн. до 4 448, 10 грн.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 06.10.2023.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна