Справа № 487/7262/13-ц
Провадження № 4-с/487/24/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2023 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Ляшенко А.Ю., розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білецької Світлани Віталіївни, заінтересована особа: ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ

15.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва зі скаргою на дії старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білецької С.В., в якій просив:

визнати неправомірним розрахунок заборгованісті ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №71099449 від 28.02.2023 року на суму заборгованості 59252,75 грн.;

визнати неправомірними і скасувати постанови старшого державного виконавця Білецької С.В. про арешт коштів боржника та арешт майна боржника у виконавчому провадженні №71099449;

зобов`язати старшого державного виконавця Білецьку С.В. винести постанови про зняття арештів.

В обґрунтування поданої скарги зазначив, що виконавчий лист №2/487/2723/13 перебував на виконанні в Заводському відділі ДВС. В червні 2018 року виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого листа було закрито за заявою стягувача. Підставою для закриття послугувало те, що між ним та ОСОБА_2 було досягнуто згоди про його добровільну сплату аліментів на утримання дитини в сумі 2000 грн. Наголосив на тому, що взяте на себе зобов`язання він виконував в період з липня 2018 року по лютий 2023 року. В лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа № 2/487/2723/13, який було їй видано 21.03.2023 року. Про наявність виконавчого провадження №71099449 з примусового виконання дубліката та заборгованість зі сплати аліментів в сумі 59252,75 грн. він дізнався 10.05.2023 року шляхом одержання поштового відправлення.

Повідомив, що з заборгованістю за період з липня 2018 року по лютий 2023 року по аліментами не згоден з огляду на те, дана заборгованість за минулий час нарахована виконавцем самовільно. Наголосив на тому, що ОСОБА_2 не зверталася до нього з вимогою, щодо збільшення погодженої ними суми аліментів, що свідчить про її згоду з сумою 2000 грн.

Окрім того, заявив клопотання про поновлення пропущеного з поважних причин строку для подання скарги. В обґрунтування зазначив, що одержав оскаржуваний ним розрахунок 10 травня 2023 року поштовим відправлення. В зв`язку з доглядом за похилою матір`ю ОСОБА_3 пропустив строк для подання скарги.

Ухвалою судді від 11.07.2023 року скаргу прийнято до розгляду.

29.08.2023 року скаржник надав до канцелярії суду пояснення. В яких зазначив, що окрім регулярного платежу по аліментам в сумі 2000 грн. він здійснював додаткові витрати на дитину. Наголосив на тому, що загальна сума документально підтверджених витрат на дитину за період з 2018 по 2021 рік склала 38326,23 грн. Повідомив, що оплачував вартість стартового пакету сина в період з березня 2019 року по серпень 2023 року на загальну сумі 3672,99 грн. До того ж, ОСОБА_2 не заперечувала щодо допомоги в такому обсязі.

11.09.2023 року старший державний виконавець Білецька С.В. надала до суду відзив на скаргу, в якому просила відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі. В обґрунтування позиції зазначила, що згідно оскаржуваного розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 нарахована відповідно до середньої заробітної плати працівника даної місцевості через відсутність інформації про фактичний заробіток (дохід) боржника. Наголосила на тому, що наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, послугувала підставою для вчинення нею дій направлених на звернення стягнення на майно боржника (постанова від 13.03.2023 року про арешт майна, постанова від 13.03.2023 року про арешт коштів боржника). Щодо домовленості між сторонами про суму сплати аліментів в розмірі 2000 грн. за (в період коли виконавчий лист не перебував на виконанні), то такі доводи не мають правового значення.

25.09.2023 скаржник надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що сума аліментів була погодженим ним зі стягувачем. Від обов`язку зі сплати аліментів за період, коли виконавчий лист не перебував на примусовому стягненні не відмовлявся. Протягом 2018-2022 років син перебував у нього у вихідні та святкові дні, тобто, знаходився на його повному утриманні. Про наявність виконавчого провадження з примусового виконання дубліката виконавчого провадження дізнався лише в травні 2023 року, що свідчить про неналежне направлення виконавцем поштових відправлень на його адресу. З врахуванням поданого старшим державним виконавцем відзиву, уточнив одну з вимог скарги, а саме, просив визнати неправомірним останній розрахунок заборгованості ОСОБА_1 здійснений старшим державним виконавцем у виконавчому провадженні №71099449.

02.10.202023 року старший державний виконавець надала до суду розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 від 27.09.2023 року. Відповідно до якого, станом на 31.08.2023 року заборгованість ОСОБА_1 склала 63044,00 грн.

Скаржник надав до суду заяву про розгляд скарги за його відсутності. Вимоги скарги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Старший державний виконавець надала до суду заяву про розгляд скарги за її відсутності. Проти задоволення вимог скарги заперечувала в повному обсязі з огляду на обставини, викладені нею у відзиві на скаргу.

ОСОБА_2 надала до суду заяву про розгляд скарги за її відсутності. Проти задоволення скарги заперечувала в повному обсязі.

При вирішенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення зі скаргою, суд приходить до висновку, що причини пропуску десятиденного строку для звернення є поважними, клопотання про поновлення строку в розумінні ст. 449 ЦПК України обґрунтоване та підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи №487/7262/13-ц, матеріали скарги №4-с/487/24/23 та виконавче провадження №71099449, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Згідно ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 2 ст. 13 Закону № 1404-VIII визнано, що арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.11.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13.08.2013 року і до повноліття дитини.

25.11.2023 року Заводським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист №2/487/2723/13 на примусове виконання вищенаведеного рішення суду.

Постановою державного виконавця від 19.12.2013 року було відкрито виконавче провадження №41255409 з примусового виконання виконавчого листа №2/487/2723/13.

18.06.2018 року дане виконавче провадження було завершено за заявою стягувача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.03.2023 року за заявою стягувача було видано дублікат виконавчого листа №2/487/2723/13.

22.02.2023 року постановою старшого державного виконавця від 22.02.2023 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного дубліката.

13.03.2023 року старшим державним виконавцем було винесено постанови про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника, так як заборгованість зі сплати аліментів перевищила сукупний розмір відповідних платежів за три місяці.

В ході проведення виконавчих дій , державним виконавцем було складено розрахунки заборгованості, остання редакція від 27.09.2023 року. Згідно даного розрахунку сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 31.08.2023 року складає 63044,00 грн.

З даного розрахунку вбачається, що державним виконавцем було враховано здійснені боржником платежі зі сплати аліментів за період з 07.2018 року по 02.2023 року в сумі по 2000 грн. на місяць.

Посилання скаржника на понесення ним додаткових витрат на дитину за період з 2018 року по 2021 рік в загальній сумі 38326,23 грн. не відноситься до предмету доказування суми сплачених аліментів за спірний період. До того ж боржник в судовому засіданні та письмових поясненнях по справі визнавав, що дані грошові кошти були понесені в якості додаткових витрат на дитину.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 визначено, що 4. виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Частинами 1-2 статті 195 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У постановах від 18 листопада 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-7500св20) та від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20 (провадження № 61-1534св21) Верховний Суд зробив висновки, що виконавець повинен враховувати кошти, сплачені боржником на користь стягувача, оскільки чинне законодавство не передбачає права та обов`язку у виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявником не надано жодних доказів на підтвердження власних доводів за спірний період, які б ставили під сумнів правильність проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментам, зокрема, про добровільну сплату аліментів у сумі визначенні рішенням суду від 07.11.2013 року за період з 07.2018 року по 02.2023 року та наявність між боржником та стягувачем домовленості про обумовлену ними суму аліментів в розмірі 2000 грн.

З огляду на те, що суд прийшов до переконання про те, що розрахунок заборгованості зі слати аліментів від 27.09.2023 року здійснено старшим державним виконавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, суд вважає, що винесені старшим державним виконавцем постанови від 13.03.2023 року про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника є правомірними та винесеними у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні скарги в повному обсязі.

Керуючись ст. 260, ст. 447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання скарги задовольнити.

В задоволені скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білецької Світлани Віталіївни, заінтересована особа: ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя С.В. Щербина