Справа № 495/6100/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

02 жовтня 2023 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Бучка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою Першого заступника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, звернувся до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку, просить суд:

- визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року №3263 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0450 га, кадастровий номер :02:013:0022 (код 07.03 згідно з КВЦПЗ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно за № НОМЕР_1 , видане 04.09.2015 року ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 0,0450 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :02:013:0022);

- у разі задоволення позову стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою вивчено стан додержання вимог земельного законодавства при розпорядженні земельними ділянками органами місцевого самоврядування на території міста Білгород-Дністровського та Білгород-Дністровського району. Встановлено, що між Затоківською селищною радою та фірмою «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю 23.03.2006 року укладено договір оренди земельною ділянки площею 1,304 га терміном на 25 років для будівництва та експлуатації закладу відпочинку, яка знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Сонячний район.

Вказує, що на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок відділом Держгеокадастру у м. Білгород-Дністровський 20.12.2014 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0450 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:013:0022), із земель, наданих раніше у користування фірмі «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю .

Рішенням Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року № 3263, відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0450 га (кадастровий номер :02:013:0022) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області, за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04.09.2015 року щодо земельної ділянки площею 0,0450 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2015 року №24152092.

Позивач вважає, що ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку набуто з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Крім того, на момент прийняття Затоківською селищною радою рішення від 20.08.2015 року № 3263 спірна земельна ділянка перебувала у користуванні фірми ««Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю.

Вказані порушення і стали підставою для звернення до суду позивачем в інтересах держави з відповідним позовом.

Адвокат Розенбойм Ю.О., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав до суду письмові заперечення від 10.11.2017 року, у яких вказав на те, що формування земельної ділянки відбулось з дотриманням ст. 79-1 Земельного Кодексу України, порушення законодавства України відсутні.

Так, зазначив, що дійсно відповідно до договору оренди від 23.03.2006 року, укладеного між Затоківською селищною радою та Фірмою «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, земельна ділянка передавалась в оренду для будівництва і експлуатації закладу відпочинку, цільове призначення - будівництво та експлуатація закладу відпочинку.

20.12.2014 року в Державному земельному кадастрі була зареєстрована земельна ділянка з місцем розташування: АДРЕСА_1 .

Державна реєстрація була проведена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 24.07.2014 року, виготовленої ФОП ОСОБА_2 .

Стверджує, що вказана документація містить усі складові, передбачені ст. 50 ЗУ «Про землеустрій», на яку посилається прокуратура в обґрунтування своїх вимог, у т.ч. - акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 14.06.2014 року по спірній земельній ділянці, висновок управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 03.11.2014 року, перелік обмежень прав на земельні ділянки і наявні земельні сервітути, складений відділом Держземагенства у м. Білгород-Дністровському Одеської області 09.12.2014 року № 01-10/4955, також мається і передбачена вказаною статтею «письмова згода землевласника (землекористувача), засвідчена нотаріально.

Вказана згода була сформована та нотаріально посвідчена 06.08.2014 року.

Додатково зазначив, що виготовлення вказаної вище технічної документації було проведено на підставі рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014 № 1932 «Про надання дозволу фірмі «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді ТОВ на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою, при поділі земельних ділянок». 20.08.2015 року Затоківською селищною радою було прийнято рішення № 3275 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки, площею 1,3041 га за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного з фірмою «Харрісонс-Транс-Сервіс».

Також, того ж дня 20.08.2015 року Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області було прийнято рішення Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року № 3263, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0450 га (кадастровий номер :02:013:0022) за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на дату прийняття вказаного рішення Затоківською селищною радою - земельна ділянка вже існувала як окремий об`єкт, малася в наявності відповідна технічна документація, кадастровий номер, адреса розташування.

Окрім того зазначив, що факт прийняття рішення Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року № 3263 в період, коли ця ділянка перебувала у користуванні фірми «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді ТОВ - жодним чином не порушує сам по собі прав «територіальної громади смт. Затока», а може бути порушенням лише та виключно прав вказаної фірми.

Водночас, фірма «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді ТОВ не уповноважувала прокуратуру звертатися до суду від її імені чи іншим чином захищати її інтереси.

На підставі усього вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У своїх письмових поясненнях від 26.11.2018 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Розенбойм Ю.О. вказував на те, що прокуратура у своєму позові не вірно розмежовує поняття «виду використання земельної ділянки» з поняттям «цільового призначення земельної ділянки», зазначаючи про те, що землі рекреаційного призначення можуть використовуватись за різними видами цільового призначення, кожен з яких характеризується власним правовим режимом, екосистемними функціями, видами господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Зокрема, в рамках вказаної категорії виокремлені різні види цільового використання земельних ділянок, а саме для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, індивідуального дачного будівництва тощо.

Відповідач вказує, що після поділу земельної ділянки, котеджі/ що були побудовані фірмою «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді ТОВ/ за ініціативою ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» були реконструйовані у дачні будинки, що підтверджується копією технічного паспорту від 01.10.2014 року на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі власник дачних будинків ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» уклав із відповідачем ОСОБА_1 договір купівлі-продажу дачного будинку від 24.07.2015, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 отримавши нерухомість на земельній ділянці отримав відповідно до вимог закону право користування на земельні ділянки.

Відповідач також звертає увагу суду на тому, що було змінено вид використання земельної ділянки у зв`язку із реконструкцією та зміною типу будівлі, яка розташована на земельній ділянці.

При цьому, фактично вказана зміна виду використання відбулась до передачі ділянок у власність відповідачам, оскільки котеджі було реконструйовано у дачні будинки задовго до їх продажу відповідачам.

Стверджує, що ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» мала права самостійно визначати вид використання ділянки відповідно до ч.5 ст.20 ЗК України.

Окрім наведеного вище, відповідач посилається на лист Державного комітету України по земельним ресурсам від 27.12.2006 року № 14-17-7/9942 у якому зазначено, якщо земельна ділянка була надана для розміщення об`єкту чи для використання в межах будь-якої категорії відповідно до ст. 19 ЗК України, але через якийсь час там було розташовано інший об`єкт чи вона використовується по іншому, але в межах тієї категорії, що була першочергово надана, то використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в цьому випадку відсутнє.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 став власником земельної ділянки на законних підставах, дотримавшись усіх вимог, необхідних для отримання земельних ділянок, на яких розташована належна йому нерухомість.

17 серпня 2017 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду /суддя Анісімова Н.Д./ провадження по вказаній справі було відкрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.

08 грудня 2017 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду /суддя Гайда - Герасименко О.Д./ справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду по сутті.

18 січня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду /суддя Гайда - Герасименко О.Д./ справа відкладена на іншу дату.

07 лютого 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду /суддя Гайда - Герасименко О.Д./, суд продовжив розгляд справи у порядку загального позовного провадження та справа призначена до підготовчого судового розгляду.

07 червня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Шевчук Ю.В../ вказана справа прийнята до провадження та призначена до підготовчого судового розгляду.

27 січня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду було закрито підготовче провадження по справі та вона призначена до судового розгляду по сутті.

26 травня 2021 року Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, залучено Кароліно-Бугазьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області, місцезнаходження: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Кароліно-Бугаз, вулиця Приморська, 1, як правонаступника відповідача Затоківської селищної ради по цивільній справі за позовною заявою Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.

26 травня 2021 року Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, залучено Білгород-Дністровську окружну прокуратуру Одеської області, місцезнаходження: 67700, Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Незалежності, буд. 39, як правонаступника позивача Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області по цивільній справі за позовною заявою Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.

Представник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області Колісниченко І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи буз їх участі, за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак адвокат Розенбойм Ю.О., який дії в його інтересах надав до суду письмові пояснення, просив відмовити у задоволенні позовної заяви позивача з підстав наведених у даних письмових поясненнях.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Зі згоди представника позивача, суд розглядає справу за відсутність відповідача та третьої особи, за наявними матеріалами справи.

Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

23 березня 2006 року між Затоківською селищною радою та ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,304 га терміном на 25 років для будівництва та експлуатації закладу відпочинку, яка знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, Сонячний район, зареєстрований у Білгород-Дністровському міському відділі Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 04.06.506.00045 від 27 березня 2006 року.

Відповідно до рішення Затоківської селищної ради від 17 квітня 2014 року № 1932 ТОВ «Харрісон-Транс-Сервіс» надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельної ділянки, яка знаходиться в оренді для експлуатації закладу відпочинку за адресою: вул. Лазурна, 3, в Лиманському районі, смт Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеської області, кадастровий номер :02:013:0005.

На підставі заяви ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» ФОП ОСОБА_2 була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер :02:013:0005 за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення - для будівництва та експлуатації закладу відпочинку.

Згідно з висновком технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» для будівництва та експлуатації закладу відпочинку за адресою: АДРЕСА_3 , Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради погодило зазначеній юридичній особі поділ земельної ділянки загальною площею 1,304 га на окремі земельні ділянки, у тому числі земельної ділянки площею 0,0450 га за адресою: АДРЕСА_1 . Категорія земельної ділянки за основним цільовим призначенням, відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, - землі рекреаційного призначення.

На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок відділом Держгеокадастру у м. Білгород-Дністровському 20 грудня 2014 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0450 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:013:0022), із земель, наданих раніше у користування ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс».

Згідно з рішенням Затоківської селищної ради від 20 серпня 2015 року договір оренди земельної ділянки площею 1,3041 га, кадастровий номер :02:013:005, за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між Затоківською селищною радою та ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» вирішено розірвати.

17 грудня 2015 року між Затоківською селищною радою та ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» укладено договір про розірвання договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:013:0005, від 23 березня 2006 року, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С.

Згідно з рішенням Затоківської селищної ради від 20 серпня 2015 року № 3263 «Про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0450 га, кадастровий номер :02:013:0022 (код 07.03 згідно з КВЦНЗ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 », передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0450 га (кадастровий номер :02:013:0022) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04 вересня 2015 року щодо земельної ділянки площею 0,0450 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 вересня 2015 року № 24152092.

Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог посилається на набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з порушенням вимог ст.ст. 79-1, 118, 122 ЗК України.

Також, позивач, вказуючи на викладені у ст. ст. 118, 122 ЗК України вимоги щодо отримання громадянином земельної ділянки у власність, зазначає на необхідність виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позивач вважає, що внаслідок поділу земельної ділянки, що перебувала у користуванні фірми «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді ТОВ для будівництва та експлуатації закладу відпочинку, Затоківська селищна рада мала б розпорядитись спірною земельною ділянкою до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва, вважає, що в даному випадку порушено вимоги земельного законодавства при відведенні земельної ділянки комунальної власності та як наслідок порушення державних інтересів.

Суд не погоджується з вказаними доводами позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 4 Земельного кодексу України встановлено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель

Згідно зі ст.12 ЗК України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» розпорядження землями територіальної громади, у тому числі передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, є виключною компетенцією сільських, селищних та міських рад.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч.3 статті 20 ЗК України, зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться:

щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою;

щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.

Статтею 15 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено перелік відомостей про земельну ділянку, які включаються до Державного земельного кадастру, зокрема, цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Пунктом б частини другої статті 21 ЗУ «Про державний земельний кадастр» передбачено, що відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру щодо виду використання земельної ділянки в межах певної категорії земель: - на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються; на підставі письмової заяви власника (користувача) земельної ділянки державної чи комунальної власності, - у разі зміни виду використання земельної ділянки (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони); на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення.

Відповідно до правової позиції, наведеної у Постанові Верховного суду від 21 лютого 2019 року у справі № 813/6231/14, Постанові Великої палати Верховного суду від 11 вересня 2018 року у справі №712/10864/16-а зміна виду використання земельної ділянки (в межах однієї категорії та цільового призначення), яка належить особі на праві приватної власності можлива, але порядок вказаної зміни не врегульовано земельним законодавством.

Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цільового призначення землі.

У даному випадку обставини справи мали місце до формування вищезазначеної правової позиції Верховного суду від 11.09.2018 року у справі №712/10864/16-а.

Відповідач ОСОБА_1 діяв згідно з листом Державного комітету України по земельних ресурсах від 27.12.2006 р. №14-17-7/9942, в якому зазначено, якщо земельна ділянка була надана для розміщення об`єкту чи для використання в межах будь якої категорії відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, але через якийсь час там було розташовано інший об`єкт чи вона використовується по іншому, але в межах тієї категорії, що була першочергово надана, то використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в цьому випадку відсутнє.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ напрацьоване поняття якості закону, яка передбачає наступне: 1) чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні [Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року]; 2) якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право (Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Ґавенда проти Польщі" від 14 березня 2002 року та Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Аманн проти Швейцарії" від 16 лютого 2000 року); 3) положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14 червня 2007 року).

Як вбачається з вищезазначеної правової позиції Верховного суду земельним законодавством не визначено чіткий порядок зміни виду використання в межах однієї категорії землі та цільового призначення, тобто такий порядок законом не врегульовано.

Відповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.

Відповідно до ст. 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Згідно зі ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Відповідно до ст. 52 ЗК України землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду постановою від 01 червня 2021 року у справі №925/929/19 відступила від висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі №21-417а12, від 08 квітня 2015 року у справі №6-32цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі №701/902/17-ц, від 03 червня 2019 року у справі №708/933/17, від 24 лютого 2020 року у справі №701/473/17, про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися в порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі. Отже, земельним законодавством чітко встановлено, що за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок. Проте такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового чинним законодавством не передбачено. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Таким чином, враховуючи, що зміна використання земельної ділянки з виду «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.01) на вид використання «Для індивідуального дачного будівництва» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.03) не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувається у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення).

Також суд враховує, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення Затоківською селищною радою - земельна ділянка вже існувала як окремий об`єкт, перебувала в наявності відповідна технічна документація, кадастровий номер, адреса розташування.

Доказом цього є наданий позивачем Витяг з державного земельного кадастру, відповідно до якого спірна земельна ділянка була зареєстрована.

Тобто, відповідач на законних підставах звернувся до Затоківської селищної ради із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки, яка на той момент вже була сформована.

Передана у власність відповідачу земельна ділянка була сформована шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки на підставі затвердженої технічної документації, яка містить усі складові, передбачені ст. 50 Закону України "Про землеустрій".

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні висновки Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 70, 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» наголосив, що, зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і якість їхніх дій, мінімізують ризик помилки. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Стаття перша Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (Постанова ВС від 26 червня 2019 року у справі №359/3766/16-ц, Постанова ВС від 05 червня 2019 року у справі №297/615/17).

Також, суд надає оцінку рішенням Верховного Суду у справах, де Рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» були застосовані не на користь фізичної особи.

Зокрема, така ситуація має місце у справі № 697/2434/16-ц (постанова ВС від 05 червня 2019 року). У вказаній справі суд касаційної інстанції встановив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, а ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання (ст.1 Лісового кодексу). Також суд констатував наявність кримінального провадження, пов`язаного зі спірними правовідносинами, яке було закрито за нереабілітуючими обставинами. З аналогічних міркувань (землі лісного фонду) ВС ухвалив рішення не на користь фізичної особи у справі № 297/615/17 (постанова від 05 червня 2019 року).

Також, у постанові ВС від 26 червня 2019 року (справа №814/2389/15) суд застосував вказані вище рішення ЄСПЛ не на користь фізичної особи з огляду на встановлений факт отримання особою для будівництва земельної ділянки сільськогосподарського призначення, тобто - обставину фактичної зміни саме категорії земельної ділянки, а не виду використання.

Далі, у постанові ВС від 26 червня 2019 року (справа №814/3566/14-а) суд констатував отримання фізичною особою прав на земельні ділянки для ведення фермерського господарства без попереднього обґрунтування у поданих нею заявах розмірів таких земельних ділянок, тобто - були констатовані відповідні неналежні дії (бездіяльність) саме фізичної особи за наявності чітко регламентованої процедури отримання у власність ділянок для ведення фермерського господарства.

Також, у постанові ВС від 26 червня 2019 року у справі №701/902/17-ц, суд встановив факт використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення всупереч вимогам ч. 5 ст. 20 ЗК України, яка встановлює особливості використання земельних ділянок саме сільськогосподарського призначення та земель оборони.

При цьому, як встановлено вище, у даній справі позивач не посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, земель оборони чи сільськогосподарського призначення, не надано до справи вироку чи ухвали про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами стосовно обставин, які мають значення для розгляду справи.

Натомість, у даній справі, відповідач ОСОБА_1 у спірних правовідносинах діяв за відсутності законодавчої норми, яка б регламентувала процедуру зміни виду використання земельної ділянки в межах однієї й тієї самої категорії землі, та за одночасної наявності позиції відповідного державного органу з цього приводу.

З огляду на вказане, враховуючи встановлену Верховним Судом відсутність процедури реалізації фізичною особою права на зміну виду використання земельної ділянки, враховуючи принцип належного урядування та поведінку відповідача ОСОБА_1 , в даній справі право на мирне володіння майном не має бути порушене.

Разом з тим, суд враховує позицію Верховного суду, викладену в поставі від 27.03.2019 року по справі № 369/4858/16-ц, в якій зазначено, що намагання виправити допущену в минулому органом місцевого самоврядування «помилку» не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову causa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказаних третіх осіб, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 не мав підстав передбачати незаконних дій органів державної влади або місцевого самоврядування.

На момент отримання відповідачем ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, земельна ділянка площею 0,0450 га, кадастровий номер :02:013:0022 для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 вже була сформована, тому не було необхідності у зверненні відповідача із відповідною заявою щодо дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Суд бере до уваги посилання прокурора на постанову ВП ВС від 11.09.2018 року по справі № 712/10864/16-а про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

Однак, виходячи з принципу правової визначеності відповідач не має нести юридичної відповідальності за помилки органів місцевого самоврядування.

Також суд критично сприймає посилання позивача на факт перебування спірної земельної ділянки у користуванні фірми «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді ТОВ під час передання її у власність відповідачу ОСОБА_1 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що під час її передання відповідачу рішенням Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року № 3263 договір оренди земельної ділянки, укладений між Затоківською селищною радою та «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді ТОВ був розірваний, тобто сторони досягли згоди щодо розірвання договору та не мали претензій один до одного.

При цьому, суд погоджується з доводами представника відповідача стосовно того, що будь-яке можливе порушення прав фірми «Харрісонс-Транс-Сервіс» у вигляді ТОВ на спірну земельну ділянку не має відношення до суті спору, оскільки позивач не має повноважень діяти в інтересах вказаної юридичної особи у даній справі.

У своїй судовій практиці Верховний Суд сформував правову позицію (зокрема, у справах № 6-2225цс16, № 813/3248/17, 727/7684/16-а) щодо наявності загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований: "За цим принципом визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК в поєднанні з нормою ст.125 цього кодексу в набувача нерухомості право власності на земельну виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на цій ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Суд зазначає, що право власності на об`єкт нерухомого майна (дачний будинок) сторонами не оспорюється, вимоги щодо скасування реєстрації права власності на майно не порушується.

Таке право закріплено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Враховуючи те, що суду не надано належних та допустимих доказів протиправності дій сторін по справі щодо передачі спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про правомірність дій Затоківської селищної ради в частині розпорядження земельною ділянкою комунальної власності шляхом її надання у власність відповідачу в межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та правомірність дій відповідача, який отримав право власності на земельну ділянку відповідно до норм чинного законодавства.

На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь судових витрат.

Керуючись ст.ст. 19, 20, 118, 122, 123 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 12, 13, 76-77, 81, 247, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог Першого заступника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст рішення суду складено та проголошено 11.10.2023 року о 11 годині 00 хвилин.

Суддя: