ПОСТАНОВА

Іменем України

03 жовтня 2023 року м. Кропивницький

справа № 404/6434/21

провадження № 22-ц/4809/717/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2023 року у складі судді Мохонько В.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, його розподілу.

В обґрунтування позову зазначала, що 15.10.2010 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Станом на день подання позовної заяви до суду в Кіровському районному суді м. Кіровограда перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (№404/4575/21).

Від спільного життя мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею.

За час шлюбу за спільні кошти сторони 17.07.2013 придбали квартиру загальною площею 31,64 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яку було оформлено на відповідача.

Позивач зазначала, що надавала згоду на придбання квартири під час оформлення у нотаріуса договору купівлі-продажу.

Посилаючись на норми чинного законодавства, вважає, що вказане вище майно є їх з відповідачем спільною сумісною власністю. Оскільки, шлюбний договір не укладали та будь-яких домовленостей про зміну розміру часток майна не погоджували, вказує, що дане нерухоме майно підлягає поділу між ними в рівних частках.

Просила визнати майно - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 права власності на частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

15.11.2021, через канцелярію суду, ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання квартири номер АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю.

В зустрічному позові ОСОБА_2 зазначав, що 17.07.2013, в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , ним була придбана спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки квартира придбана за його кошти, то і оформлена вона була на його ім`я. Надання згоди ОСОБА_1 на придбання квартири було обумовлено виключно наявністю шлюбних відносин і ніяким чином не підтверджує її майнового вкладу на придбання майна.

Вважає, що вищезазначена квартира, щодо якої ОСОБА_1 ставить питання про визнання спільною сумісною власністю є його особистим майном, оскільки була придбана за особисті кошті.

Зазначав, що до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , він придбав у власність квартиру АДРЕСА_3 (договір купівлі-продажу від 29.03.2007 №1042 року). 12.12.2011 він продав цю квартиру. За кошти отримані від продажу квартири та кошти, отримані у якості одноразової грошової допомоги, виплаченої у 2011 року (за період з 01.01. по 29.09.2011 року) при звільненні з УМВС України в Кіровоградській області, в сумі 33 732 грн., 20.12.2011 він придбав квартиру АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу №3292 від 20.12.2011 року).

25.05.2013 він продав квартиру АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу № 3036 від 25.05.2013 року) та придбав нині спірну квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу № 3036 від 25.05.2013 року вартість проданої квартири становила 164 400 грн. Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу №2709 від 17.07.2013 року вартість придбаної квартири становила 131 500 грн.

Вважає, що наведені обставини підтверджують набуття ним квартири АДРЕСА_2 за власні кошти та є підставою для визнання даного майна його особистою власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, його розподілу задоволено.

Визнано майно - квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 об`єктом спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3301,76 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 13 325,00 грн.

У задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Вважає рішення суду першої інстанції необгрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що застосовуючи статті 57 та 60 СК України, суд першої інстанції не взяв до уваги п.п. 23, 24 ?Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», де визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час його придбання.

Вважає, що суд ухвалюючи рішення не врахував висновки Верховного Суду, які були зроблені у подібних правовідносинах та не взяв до уваги, що застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об?єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Зауважує, що ?суд не з?ясовував розмір вкладу кожного з подружжя у придбання квартири та походження вкладених коштів, а керувався при вирішенні спору виключно презумпцією спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

?Звертає увагу суду, що в порядку реалізації прав, визначених ст. 49 ЦПК України, на підтвердження обставин придбання майна за особисті кошти, ним було подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме: копії декларації про майно та доходи за 2013 рік, копії договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2011, копії договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2007. Однак, суд повернув подані письмові матеріали, зазначивши про порушення порядку їх подання, а саме подання доказів після закриття підготовчого провадження.

?Однак, ухвала про закриття підготовчого провадження була винесена в судовому засіданні, яке відбулося 12 липня 2022 року і він не брав участі в даному засіданні через термінову зайнятість на робочому місці та впорядкування діяльності ТРО в Знам?янському районі, з наведених обставин була подана заява до суду з проханням відкласти судове засідання на іншу дату. Про те, що суд відмовив у задоволенні заяви про відкладення судового засідання він не знав і ухвалу про закриття підготовчого засідання він не отримував.

?На його думку, наведені дії суду свідчать про упереджений розгляд справи та є фактом свідомого обмеження прав сторони у справі, а тому додає до апеляційної скарги зазначені докази та просить взяти їх до уваги при перегляді рішення суду.

Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки поданим доказам і не встановив фактичних обставин справи, чим допустив порушения норм матеріального права та як наслідок ухвалив незаконне рішення.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 зазначала, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення по суті спору визнавши спірну квартиру спільною сумісною власністю та визнавши за ОСОБА_1 право власності на частку, оскільки вона була придбана під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не доведена жодним доказом, і відповідно у її задоволенні має бути відмовлено.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

Судом встановлено, що сторони з 15.10.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.01.2022 року (а.с. 8, 100-103).

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 (а.с. 9).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Драною І.В., ОСОБА_2 купив квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 131 500 грн.

За п. 1.5 Договору ОСОБА_2 повідомив, що квартира набувається ним за згодою дружини ОСОБА_1 , що підтверджується його заявою поданою приватному нотаріусу Кіровоградського міського нотаріального округу Драній І.В. 17.07.2013 року та заявою дружини ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Драною І.В. 17.07.2013 за реєстрованим №2708 (а.с. 43-44).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 просила рішення суду залишити без змін.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку, що за відсутності достовірних та достатніх доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, слід визнати, що спірна квартира є спільним майном сторін та об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям Верховного Суду щодо правозастосування у подібних правовідносинах.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Статтею 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність івзаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 є його особистою власністю, оскільки хоч і придбана у період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , проте за його особисті кошти, отримані ним від продажу квартири АДРЕСА_4 , що була придбана за кошти отримані від продажу його особистої квартири АДРЕСА_3 та кошти, отримані у якості одноразової грошової допомоги, виплаченої у 2011 року (за період з 01.01. по 29.09.2011 року) при звільненні з УМВС України в Кіровоградській області, а тому вважає, що спірна квартира належала йому на праві особистої приватної власності.

Суд першої інстанції встановив, що сам факт продажу квартири АДРЕСА_4 за два місяці до придбання квартири АДРЕСА_2 , не є безумовною підставою для того, аби вважати, що такі кошти були використані для купівлі спірної квартири. При цьому, згідно п. 6 договору купівлі-продажу від 25.05.2013 року квартира АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю придбаною в період зареєстрованого шлюбу, за згодою дружини ОСОБА_1 .

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя за відсутності достовірних та достатніх доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи зазначене та відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

02.10.2023 до апеляційного суду від представника позивача Данилюк Н.В. надішов відзив на апеляційну скаргу, до якого долучено копію протоколу про узгодження договірної ціни від 02.06.2023, який є невід?ємною частиною договору про надання правової допомоги від 21.08.2021; квитанція до договору про правничу допомогу; та розрахунок правничої допомоги.

З огляду на викладене, заявником дотримано строк і порядок подання доказів про розмір судових витрат, визначені у частині восьмій статті 141 ЦПК України.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач заперечив проти розміру витрат на правничу допомогу, визначену представником позивача, вважає його завищенним та просив зменшити.

Ураховуючи характер виконаної адвокатом Данилюк Н.В. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності надання адвокатських послуг, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

Л.М. Дьомич