Справа № 567/1011/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Хмарук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права на користування житловим приміщенням житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 звернулася

ОСОБА_1 обґрунтування позову вказує, що їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 12.12.2022 належить житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 та зазначає, що у даному житловому будинку є зареєстрованим за місцем проживання ОСОБА_2 , який є сином колишнього власника - продавця будинку та не проживає там більше одного року. Вказує, що фактичне місце проживання ОСОБА_2 їй невідоме та зв`язку з останнім вона не має.

Вказує, що відповідач більше року не проживає за адресою реєстрації місця проживання, не здійснює за ним догляд та не бере участі в оплаті витрат за житлово-комунальні послуги, особисті речі та майно ОСОБА_2 за місцем його реєстрації відсутні.

Посилаючись на те, що відповідач не проживає у належному їй будинку більше року, між ними відсутні договірні відносини щодо користування житлом, а факт його реєстрації створює перешкоди в користуванні своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 08.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подав.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснили, що ОСОБА_1 на праві власності належить будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 та вказують, що у даному будинку є зареєстрованим син колишньої власниці житлового будинку ОСОБА_2 , який з 2022 року там не проживає.

Пояснили, що відповідач ще до введення воєнного стану на території України (24.02.2022) виїхав з належного позивачці будинку та з того часу не проживає за адресою реєстрації, не здійснює догляд за житловим будинком та не бере участі в оплаті комунальних платежів.

Вказують, що договору найму житла між позивачкою та відповідачем не укладалося.

Зазначають, що реєстрація відповідача створює позивачці значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність його реєстрації фактично унеможливлює отримання позивачкою соціальних пільг та належне розпорядження своєю власністю.

Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачці житловому приміщенні створює для неї, як власника, незручності, просять визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

В подальшому в судове засідання не з`явилися, представник позивачки подала суду заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи за відсутності позивачки та її, як представника позивачки.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в АДРЕСА_1 та є сусідкою позивачки.

Зазначила, що орієнтовно з 2005-2007 року в житловому будинку, який на даний час належить ОСОБА_1 , проживав ОСОБА_2 з сім`єю. Пояснила, що приблизно з 2017 року ОСОБА_2 за місцем проживання не бачила та там він не проживає.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в АДРЕСА_1 та їй відомо про те, що ОСОБА_2 приблизно 7 років за адресою своєї реєстрації не проживає. Вказала, що раніше ОСОБА_2 проживав в будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , який належав для його матері, разом з дружиною та дітьми.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 12.12.2022, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 прийняла у власність житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2022 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 .

З витягу №810/01-17-23 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26.05.2023 вбачається, що у житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .

З акту перевірки житлових умов заявника від 29.05.2023 встановлено, що ОСОБА_2 в житловому будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1 не проживає. ОСОБА_2 є сином колишньої власниці будинку та на даний час перебуває за кордоном.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить позивачці.

Також судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Острозької міської ради Рівненської області не реєструвався.

Відповідач не проживає у даному будинку більше одного року.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членами сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК УРСР, не проживає разом з нею та не веде спільне господарство.

В судовому засіданні з наданих суду доказів встановлено, що відповідач більше року в будинковолодінні, що належить ОСОБА_1 не проживає без поважних причин.

Факт не проживання ОСОБА_2 більше року в будинковолодінні, що належить позивачці, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків.

Доказів поважності причин не проживання в даному будинковолодінні протягом тривалого часу відповідачем не надано.

З врахуванням викладеного, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у житловому будинку без поважних причин понад один рік, внаслідок чого втратив право користування цим житлом.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла, на даний час, відповідачем суду не надано.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає в належному позивачці будинку більше року, договору на користування житлом з власником будинку не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням не встановлено.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивачки, як власника житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивачки.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути її витрати на сплату судового збору.

Керуючись ст.5, 12, 13, 211, 258, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 грн. 60 коп. витрат на сплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складено 10.10.2023.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.