25.09.2023 Єдиний унікальний номер 205/2780/23
Єдиний унікальний номер № 205/2780/23
Провадження № 2/205/1585/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Саруханової К.А., розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «Приватбанк» 21 березня 2023 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 17 лютого 2014 року у розмірі 33 898,47 грн. станом на 26 лютого 2023 року, яка складається з наступного: 27 895,94 грн. заборгованість за кредитом; 6 002,53 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, та судові витрати по справі.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору (Заяви) № б/н від 17 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанк. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 26 500,00 грн. Однак, у порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та заборгованості за відсотками за користування кредитом відповідач належним чином не виконав, в зв`язку з чим у відповідача перед АТ КБ «Приватбанк», станом на 26 лютого 2023 року, виникла заборгованість у розмірі 33 898,47 грн., яка складається з наступного: 27 895,94 грн. заборгованість за кредитом; 6 002,53 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримав.

Відповідач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Черкавський Ю.С. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає. У відзиві на позов, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні; у випадку часткового задоволення позову розстрочити виконання рішення суду строком на 1 рік із щомісячною сплатою боргу рівними частинами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 17 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг шляхом підписання Анкети-заяви № б/н про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанк.

Як вбачається із довідки АТ КБ «Приватбанк» за період з 17 лютого 2014 року по 18 червня 2021 року відповідачу було видано 6 кредитних карток, остання з яких строком дії до травня 2025 року (а.с. 21).

На підтвердження умов кредитування АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 23), паспорт споживчого кредиту (а.с. 24-25), витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 28-55), виписку за договором про рух коштів (а.с. 65-81), розрахунок заборгованості (а.с. 9-20).

Також судом встановлено, що відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено поточний кредитний ліміт, який в подальшому було збільшено, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 22).

Однак відповідач станом на час подання позовної заяви ухиляється від виконання зобов`язань і має перед АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість.

Згідно із наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 26 лютого 2023 року складає 33 898,47 грн., яка складається з наступного: 27 895,94 грн. заборгованість за кредитом; 6 002,53 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с. 9-20).

Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 27 895,94 грн. суд зазначає наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону.

За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Враховуючи вищевказані положення закону та існуючі обставини справи, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем умов кредитного договору відносно строків повернення кредитної заборгованості та визнає право позивача на стягнення її в судовому порядку.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» № б/н від 17 лютого 2014 року підписана відповідачем, отже, є належним та допустимим доказом підтвердження укладання між сторонами кредитного договору.

Посилання відповідача у відзиві на те, що укладений між сторонами кредитний договір не містить строку повернення кредиту, суд до уваги не приймає, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Як вбачається з виписки по рахунку відповідача ОСОБА_1 (а.с. 65-81) та розрахунку заборгованості (а.с. 9-20), відповідач активно користувався кредитними коштами, а саме здійснював оплату послуг та товарів, знімав готівку в банкоматах, отримував зарахування коштів від третіх осіб та здійснював поповнення рахунку.

Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за його картковим рахунком, яка міститься в матеріалах справи і яка є належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).

В свою чергу, поповнення кредитного рахунку, які проводив відповідач, свідчать про те, що відповідач усвідомлював, що винен Банку кошти, які використовував з кредитного ліміту, а отже повною мірою розумів наслідки та був ознайомлений з умовами використання наданих йому коштів.

Крім того, суд погоджується із правильністю розрахунку позивачем основної суми заборгованості, які містяться в позовній заяві та письмовому розрахунку до позову. Посилання відповідача на те, що наданий представником позивача розрахунок заборгованості зроблений неправильно суд до уваги не приймає, оскільки підстави вважати його неналежним відсутні.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, відповідач зобов`язаний повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем, підтверджено належними доказами по справі, і в такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у договорі, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.

Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими, доведеними та такими, що не спростовані відповідачем, а тому заборгованість за тілом кредиту, яка станом на 26 лютого 2023 року становить 27 895,94 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 6 002,53 грн. суд зазначає наступне.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути заборгованість за простроченими відсотками.

Суд звертає увагу, що у самій анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутня інформації щодо погодження сторонами умов щодо визначення процентної ставки за кредитом (а.с. 23).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем 18 червня 2021 року було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 24-27).

Термін «паспорт споживчого кредиту» визначається у Законі України «Про споживче кредитування» в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Наданий позивачем паспорт споживчого кредиту містить зауваження про те, що інформація зазначена в паспорті зберігає чинність та є актуальною до 03 липня 2021 року. Разом з тим, зі змісту цього паспорту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

У розділі 4 вказаного паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.

У наданій до позовної заяви копії паспорту споживчого кредиту від 03 липня 2021 року, який було підписано відповідачем, містяться тарифи щодо семи кредитних карток Універсальна, Універсальна Gold, Platinum, MC World Black Edition, Visa Signature, MC World Elite, Visa Infinite, які передбачають різні відсоткові ставки для таких карт, проте, з його змісту не вбачається, умови якої саме кредитної картки були погоджені з відповідачем.

Таким чином, даний документ неможливо визнати належним доказом досягнення між сторонами кредитного договору конкретних умов стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою та містить типи кредитного продукту без зазначення, який саме з них обирає позичальник, що позбавляє суд можливості перевірити правильність нарахування банком відсотків за користування кредитом та за його прострочення.

З огляду на наведені приписи паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Проте, такий паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем більше аніж через шість років після підписання анкети-заяви.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19 вказано, що положення Закону № 1734-VIII допускають те, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язане з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб, але вимагають, щоби відомості про це були відображені у паспорті споживчого кредиту, з яким кредитодавець має ознайомити позичальника у письмовій формі до укладення договору про споживчий кредит. Інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, зокрема розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються за невиконання зобов`язання за договором про споживчий кредит, має бути зазначена у такому договорі.

Окрім того, із паспорту споживчого кредиту не зрозуміло, чи стосується він укладеного 17 лютого 2014 року сторонами договору про надання банківських послуг, а підписана відповідачем анкета-заява не містить умов про те, що паспорт споживчого кредиту є складовою укладеного між сторонами договору банківського обслуговування.

Більше того, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20.

Слід також зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, залишаючи без змін судові рішення щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення боргу, Об`єднана палата відступила від цілої низки висновків Верховного Суду, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. При цьому Об`єднана палата в постанові зазначила, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту і його підписання споживачем свідчить виключно про виконання кредитодавцем переддоговірного обов`язку по наданню споживачу передбаченої законом інформації та не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, бо в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Даний правовий висновок Верховного Суду знайшов своє подальше закріплення і застосування у судовій практиці суду касаційної інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 313/181/21, провадження № 61-20039св21, від 15 червня 2022 року у справі № 383/418/20, провадження № 61-397св21, від 15 червня 2022 року у справі № 333/5483/20, провадження № 61-13959св21.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що паспорт споживчого кредиту є інформацією, яка була надана відповідачу у 2021 році, а також те, що паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем через шість років після отримання кредиту, дана інформація не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження конкретних умов кредитування.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, посилався також на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», як невід`ємні частини Договору (а.с. 28-55).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів користування кредитними картами та витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу тарифи обслуговування кредитних карт та умови надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначив банк.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, оскільки анкета-заява, яка підписана відповідачем, не містить посилання на конкретні умови кредитування, нарахування відсотків та порядок повернення кредиту, а тому саме по собі підписання відповідачем паспорта споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг не підтверджує узгодження сторонами умов кредитування і такий паспорт не можна вважати складовою частиною укладеного договору.

Аналогічні за змістом висновки містяться в постановах від 18 січня 2021 року у справі № 748/2011/20, від 28 січня 2021 року у справі № 390/1088/20, від 26 січня 2021 року у справі № 485/1317/20, у постанові від 01 лютого 2021 року у справі № 128/715/20, від 13 січня 2021 року у справі № 607/7831/20, від 15 січня 2021 року у справі № 348/1837/20.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Таким чином, представником позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження нарахування заявлених відсотків за користування кредитними коштами, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Застосування позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність й остаточність; захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (рішення ЄСПЛ 20 вересня 2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 5 цієї статті за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, матеріалами справи підтверджено, що строк дії останньої кредитної картки, виданої позивачем відповідачу закінчується 05.2025 року (а.с. 21).

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду 21 березня 2023 року, що підтверджується штампом суду із датою, вхідним номером та підписом відповідальної особи, а тому суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також те, що отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу повернуті не були, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача лише заборгованості за тілом кредиту у розмірі 27 895,94 грн. У задоволенні позовних вимог в іншій частині слід відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 2 208,73 грн. (27 895,94 грн. х 2 684,00 грн. / 33 898,47 грн. = 2 208,73 грн.).

Щодо розстрочення виконання рішення, суд керується таким.

Згідно з ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Таким чином, клопотання представника відповідача про розстрочення виконання судового рішення підлягає задоволенню з наданням розстрочення виконання на 12 місяців із щомісячною оплатою боргу рівними частинами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 11, 15-16, 22, 202, 207, 509, 525-527, 530, 599, 610, 612, 614-615, 627-629, 634, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 19, 76-77, 81, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-267, 274, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17 лютого 2014 року станом на 26 лютого 2023 року у розмірі 27 895,94 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот дев`яносто п`ять гривень 94 копійки), з яких: 27 895,94 грн. заборгованість за тілом кредиту.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 208,73 грн. (дві тисячі двісті вісім гривень 73 копійки).

Розстрочити виконання судового рішення на 12 (дванадцять) місяців шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 2 324,67 грн., з дня набрання рішенням суду законної сили.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Басова