Справа № 606/1065/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Марціцкої І.Б.

з участю секретаря Пасько І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Теребовля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що їхнє одруження виявилося невдалим, внаслідок того, що кожен з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У зв"язку з цим вони вирішили розірвати шлюб. Від даного шлюбу народилися доньки: ОСОБА_3 2006 року народження та ОСОБА_1 2009 року народження.Зазначає, що шлюб носить виключно формальний характер. Протягом останніх кількох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося. Це призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. При цьому діти проживають з позивачкою. На підставі наведеного позивач просить позовні вимоги задоволити, шлюб розірвати, дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу залишити проживати з нею.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, однак надала заяву згідно якої просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує, та просить позов задоволити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, однак надав заяву відповідно до якої просить розгляд справи проводити за його відсутності, не заперечує щоб діти проживали із позивачкою.

Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи.

12.09.2003 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Теребовлянського районного управління юстиції Тернопільської області, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 07.10.2008 року, актовий запис №79.

Від даного шлюбу у сторін народилися ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що між подружжям погіршилися відносини, сумісне життя подружжя неможливе, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення.

Згідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім`ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя.

За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України).

Відповідно до вимогст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

У відповідності із положеннями ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.

Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем.

Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнав з огляду на засади добровільності шлюбу, тому суд вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Як зазначає позивач у позовній заяві діти проживають разом з позивачем. Матеріали справи не містять доказів про наявність між сторонами спору щодо того з ким із батьків будуть проживати діти. Відповідач ОСОБА_2 своїх заперечень щодо проживання дітей разом із матір`ю до суду не скеровував.

За таких обставин суд приходить до переконання, що позов слід задоволити частково, оскільки ОСОБА_3 досягла 17 років, а тому вільно вибирає собі місце проживання. А доньку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , слід залишити на проживання з матір`ю, позивачкою по справі, що не суперечить інтересам сторін у справі та інтересам дитини.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільногосудувід 15.01.2020року у справі №200/952/18, провадження № 61-14859св19 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.12.2021 року у справі 339/143/20, провадження N 61-6809св21.

На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем підставні та підлягають задоволенню.

Крім того, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачана користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141,247,259, 263-265, 274-279, 280-282, 351-354 ЦПК України, ст. 56, ч.2 ст. 104, ч. З ст. 105, ст. ст. 110, 112, ч.2 ст. 114, ст. 160 СК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстраваний 12.09.2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Теребовлянського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №79.

Неповнолітню доньку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити на проживання з матір`ю ОСОБА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути із відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Копію рішення після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Теребовлянський районний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.Б. Марціцка