Провадження № 22-ц/812/1081/23 Суддя першої інстанції Закревський В.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 жовтня 2023 року м. Миколаїв Справа № 484/1318/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Стрілець К.О.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Закревського В.І., в залі судового засідання в м. Первомайськ, повний текст якого складено 01 серпня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про дострокове розірвання договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та повернення цих земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

13 травня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Сотська С.О., звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про дострокове розірвання договору оренди земельної частки (паю), зобов`язання передати земельні ділянки в належному агротехнічному стані.

Доводи заяви обґрунтовувала тим, що їй на підставі сертифікату серії МК № 0035650, виданого Первомайською райдержадміністрацією 27 червня 1996 року за № 170, належить земельна частка (пай) загальною площею 4,78 умовних кадастрових гектарів, яка розташована в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

07 жовтня 2004 року взамін сертифіката серії МК №0035650 вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК № 024137 площею 4,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зазначені земельні ділянки перебувають у користуванні ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 13 квітня 2001 року.

13 травня 2001 року вона успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) загальною площею 4,78 умовних кадастрових гектарів належного йому на підставі сертифіката серії МК № 0035649, виданого Первомайською райдержадміністрацією 02 липня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за законом, виданого 30 травня 2001 року державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області.

Реалізуючи своє право, позивач виділила земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до сертифіката серії МК №0035649 та зареєструвала своє право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0984 площею 1,41 га, :01:000:0985 площею 2,5345 га, :01:000:0982 площею 0,0171 га, :01:000:0983 площею 0,2049 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 вересня 2021 року.

Зазначені земельні ділянки перебувають в користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких» відповідно до договору оренди земельної частки (пай), який був зареєстрований 23 квітня 2007 року за № 634 відповідно до земельного сертифікату серії МК № 0035649 терміном на 50 років, що підтверджується повідомленням відділу у Первомайському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 02 квітня 2021 року за № 222/148-2. Відповідач орендну плату за даним договором в 2019-2020 роках не виплачував, що свідчить про порушення ним взятих на себе зобов`язань, пояснюючи тим, що позивач продала вказані земельні ділянки.

27 вересня 2022 року позивач надала до суду заяву про зміну предмету позову у зв`язку з тим, що 12 травня 2016 року між нею та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» були укладені договори емфітевзису земельних ділянок :01:000:0984 площею 1,41 га, :01:000:0985 площею 2,5345 га.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд розірвати договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) з кадастровим номером :01:000:0984 площею 1,41 га, укладений між нею та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» 12 травня 2016 року строком на 50 років, зареєстрований 12 жовтня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 60911581 та з кадастровим номером :01:000:0985 площею 2,5345 га, укладений між нею та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» 12 травня 2016 року, строком на 50 років, зареєстрований 08 жовтня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 60853506.

Зобов`язати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути вищезазначені земельні ділянки ОСОБА_1 в належному агротехнічному стані відповідно до акту приймання передачі.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 липня 2023 року позов задоволено.

Розірвано договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) з кадастровим номером :01:000:0984, площею 1,41 га, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» 12 травня 2016 року строком на 50 років, зареєстрованого 12 жовтня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 60911581.

Розірвано договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) з кадастровим номером :00:000:0985, площею 2,5345 га, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» 12 травня 2016 року строком на 50 років, зареєстрованого 08 жовтня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 60853506.

Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0984 та :00:000:0985, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (нині - Первомайської міської ради) власниці ОСОБА_1 в належному агротехнічному стані відповідно до акту приймання-передачі.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 985 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що згідно підпункту 2.2 зазначених договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ТОВ «Агрофірма Корнацьких» своїх зобов`язань щодо виплати орендної плати щорічно до 26 грудня не виконало, а саме, за 2020 рік орендна плата не виплачена взагалі, за 2021 рік виплачена несвоєчасно, що є систематичною невиплатою орендної плати та підставою для розірвання договорів, оскільки позивач не отримала того, на що вона розраховувала при укладенні цих договорів.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржник вважає рішення суду першої інстанції про повернення до стадії підготовчого провадження необґрунтованим.

Задовольняючи клопотання позивача суд першої інстанції в оскаржуваному рішення зазначив, що при зверненні до суду позивачу не було відомо про наявність договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Про їх наявність позивачу стало відомо після закриття підготовчого провадження у справі.

Проте такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на обставинах справи.

Зі змісту оскаржуваних договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб вбачається, що у графі підпис «Власник» підпис вчинено самим позивачем.

Відтак позивачу достеменно було відомо про наявність оскаржуваних договорів, тим самим ввівши в оману суд першої інстанції про свою необізнаність.

Судом першої інстанції не повно і не всебічно з`ясовано обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, що і вплинуло на прийняття необґрунтованого рішення.

В порушення підпункту 2.2 Договору емфітевзису позивач у 2021 році не прибув до каси ТОВ «Агрофірма Корнацьких», а також не повідомляв свій банківський рахунок для перерахування орендної плати.

З огляду на зазначене плату за користування емфітевтичним правом за 2021 рік було сплачено уповноваженому представнику, що підтверджується довідкою скаржника від 10 червня 2022 року № 342 та копією платіжного доручення № 778 від 08 лютого 2022 року на суму 3 702.53 грн.

Суд установив, що дійсно мала місце одноразова несплата відповідачем, у визначений договором строк орендної плати, проте систематичності доведено не було.

Одноразова несплата орендної плати, передбаченої договором, не є підставою для розірвання договору оренди відповідно до пункту «д» статті 141 ЗК України та частини другої статті 651 ЦК України, звичайно, якщо це прямо не передбачено самим договором.

З огляду на викладене, та враховуючи, що плата за емфітевтичне право була не сплачена лише за 2020 рік свідчить про відсутність систематичної несплати орендної плати.

Натомість суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про системність несплати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» коштів позивачу за емфітевтичне право, що і вплинуло на прийняття необґрунтованого рішення.

Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві позивач зазначала, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263, 265 ЦПК України.

Доводи скаржника про те, що заборгованість на день звернення до суду відсутня не відповідають дійсності.

Відповідач не довів належними та допустимими доказами своєчасну виплату орендної плати, не довів своєчасного розрахунку за користування земельними ділянками та відсутність своєї вини в невиконанні взятого на себе зобов`язання.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме повернення справи до стадії підготовчого провадження, то суд може ухвалити рішення про повернення справи до стадії підготовчого провадження після його закриття.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові № 204/6085/20 від 05 жовтня 2022 року.

Доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалення судового рішення не відповідають дійсності. Вони зводяться до незгоди скаржника з обґрунтованими висновками суду 1 інстанції та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду 1 інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, проте про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. При вирішенні питання про розгляд справи без учасників справи, апеляційний суд враховує наступне.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Оскільки в матеріалах справи наявний відзив на апеляційну скаргу представника позивача, учасників справи повідомлено про дату, час і місце судового засідання, останні не повідомили про причини неявки, апеляційний суд вирішив розглянути справу без учасників справи за наявними у справі матеріалами.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частинах 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що земельна частка (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів належить позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належного спадкодавцю на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) у землі серії МК № 0035649, виданого Первомайською районною державною адміністрацією 02 липня 1996 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай) 10 липня 1996 року за реєстровим № 1566, посвідченого 30 травня 2001 року Першою Первомайською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого у реєстрі за № 2-1353, спадкова справа № 303/2001 року.

Реалізуючи своє право, позивач виділила земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до сертифіката серії МК № 0035649 та зареєструвала своє право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0984 площею 1,41 га, :01:000:0985 площею 2,5345 га, :01:000:0982 площею 0,0171 га, :01:000:0983 площею 0,2049 га, що підтверджується Інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 вересня 2021 року за № № 273578804, 273581750, 277296626, 277300576, та витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10 червня 2021 року № № НВ-021, НВ-021, НВ-021, НВ-021.

01 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» був укладений договір оренди земельної частки (паю) строком на 50 років з 01 січня 2007 року до 31 грудня 2056 року, що підтверджується копією вказаного договору. Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Згідно договору ОСОБА_1 передала відповідачу в строкове платне користування земельну частку (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів вартістю 40 662.94 грн, яка розміщена в межах земельної ділянки, закріпленої кадастровим планом земельних часток (паїв), переданих у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

З часу укладення договору земельна частка (пай) ОСОБА_1 знаходиться у фактичному користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких», що також сторонами не оспорювалось.

Підпунктом 2.2 пункту 2 Договору передбачено, що за користування вказаною у договорі земельною часткою орендар сплачує орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі (в розрахунку на одну земельну частку) у розмірі 3 відсотки від грошової оцінки земельної частки (паю), яка передається орендодавцем в користування орендарю, що в грошовому вигляді складає 813.59 грн. Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі. Орендна плата, враховуючи невиплачену, підлягає індексації на дату її виплати відповідно до рівня інфляції національної валюти України. Орендар, за погодженням з орендодавцем, може перенести термін виплати орендної плати. За несвоєчасну сплату орендної плати орендар зобов`язався сплачувати пеню у розмірі 0,2 відсотка від суми недоїмки за кожний день прострочення.

12 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» були укладені договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогсоподарських потреб (емфітевзису) з кадастровим номером :01:000:0984, площею 1,41 га, зареєстрованого 12 жовтня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 60911581, та з кадастровим номером :00:000:0985, площею 2,5345 га, зареєстрованого 08 жовтня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 60853506, строком на 50 років з 12 травня 2016 року до 12 травня 2066 року, що підтверджується копіями вказаних договорів та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 18 жовтня 2021 року за № № 279684627, 278934564. Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Підпунктом 2.2 пункту 2 Договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогсоподарських потреб (емфітевзису) передбачено, що за користування емфітевтичним правом встановлюється плата, яка вноситься Користувачем у грошовій формі шляхом видачі Власнику (або його уповноваженому представнику за довіреністю) готівкою відповідної грошової суми із каси Користувача або перерахуванням її на банківський рахунок Власника. Щорічний розмір плати складає (з урахуванням прибуткового податку, який сплачується відповідно до вимог законодавства) фіксовану грошову суму у розмірі 1 672.79 грн та 2 521. 87 грн відповідно, що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:0985, площею 2,5345 га, - 84062,04 грн. Згідно пункту 1.3 вказаних договорів нормативна грошова оцінка земельної ділянки, а земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0984, площею 1,41 га., складає 55759,57 грн. Плата за договорами вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній платі. Обчислення розміру плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції та передача емфітевтичного права здійснюється безкоштовно (підпункти 2.1, 2.3 вказаних договорів). Орендар, за погодженням з орендодавцем, може перенести термін виплати орендної плати. У разі невнесення плати за землю в строки, визначені цими договорами, справляється пеня у розмірі 0,3 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочення.

Згідно з частиною 2 статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 1 статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.

Одним з речових прав на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини 1 статті 395 ЦК України).

Договір емфітевзису (договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб) це договір за яким, власник земельної ділянки передає право володіння та користування нею землекористувачу для сільськогосподарських потреб.

Частиною 1 статті 407 ЦК України передбаченого, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно зі статтею 410 ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом та ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин 1-2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 дійшов висновку, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини 1 статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто, систематична (два і більше разів) несплата орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами правочину, не у повному обсязі (часткове виконання зобов`язання) є підставою для розірвання такого договору. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що підставою для розірвання договорів емфітевзису, укладених між сторонами, є систематична несплата землекористувачем власнику плати за користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення з огляду на те, що плата за користування земельною ділянкою за договором оренди та плата за користування земельною ділянкою за договором емфітевзису є обов`язковою умовою при укладанні цих договорів, а її невиплата є істотним порушенням стороною договору, оскільки внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснив виплату плати за користування земельною ділянкою за 2020 рік та прострочив таку виплату за 2021 рік, що є невиконанням його обов`язків та порушенням істотних умов укладених між сторонами договорів емфітевзису, що є підставою для розірвання вказаного правочину.

При цьому суд першої інстанції вважав, що відповідач при виплаті позивачу плати за користування землею за 2021 рік строки такої виплати прострочив, зокрема повинен був виплати до 26 грудня 2021 руку (відповідно до умов договору емфітевзису), проте виплатив тільки 09 лютого 2022 року.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, вважає, що судом порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства при розгляді справи, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність.

Частина 5 статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільний процесуальний Кодекс України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Так, судом встановлено, що 13 травня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Сотська С.О., звернулася до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про дострокове розірвання договору оренди земельної частки (паю), укладеного між сторонами строком на 50 років, з зобов`язанням передати чотири земельні ділянки позивачу. Підставами для розірвання цього договору позивача зазначала невиплату орендної плати за 2019 та 2020 роки.

13 травня 2022 року судом першої інстанції відкрито провадження за цим позовом та призначено підготовче засідання у порядку загального позовного провадження на 16 червня 2022 року.

У відзиві на позову відповідач заперечував проти доводів позову, стверджуючи, що невиплата плати за користування землею за вказані роки мала місце тільки у 2020 році, що виключає системність такої невиплати, надавши до відзиву відповідні докази, що свідчать про виплату орендної плати позивача за 2019 рік.

19 липня 2022 року суд першої інстанції закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 10 серпня 2022 року о 10.00 год.

На визначену дату судове засідання не відбулось та було відкладено на 25 серпня 2022 року.

17 серпня 2022 року відповідач надав письмове клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, обґрунтовуючи тим, що 12 травня 2016 року між сторонами було укладено договори про право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) строком на 50 років на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0984 та :01:000:0985.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Між тим судом першої інстанції таке клопотання взагалі не вирішувалось, а призначене судове засіданні відкладено на 11 жовтня 2022 року.

27 вересня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник адвокат Сотська С.О., одночасно через канцелярію Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області подала письмові клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження у зв`язку з необхідністю змінити предмет позову та заяву про зміну предмету позову, де просила розірвати два договору емфітевзису, укладені сторонами 12 травня 2016 року та зобов`язати відповідача повернути земельні ділянки за цими договорами.

11 квітня 2023 року ухвалою суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження задоволено та призначено підготовче засідання на 11 травня 2023 року о 10 годині, яке неодноразово відкладалось.

18 липня 2023 року ухвалою суду підготовче провадження закрито справа призначена до розгляду. Зі змісту цієї ухвали можливо дійти висновку, що суд першої інстанції погодився саме зі зміною предмету позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Розглядаючи справу з урахуванням зміненого предмета позову, суд першої інстанції не врахував, що з`ясовуючи та розглядаючи підстави заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повинен був виходити з підстав позову, заявлених у первісному позові, а саме несплати за користування земельними ділянка за період 2019-2020 років, а не з періоду 2019-2021 роки, як зазначено в заяві позивача про зміну предмету позову, оскільки позивач зауважила тільки про зміну предмету позову. Як зазначалося вище заяву позивача про зміну предмету або підстав позову, можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що позивач у заяві про зміну предмета позову змінив лише позовні вимоги, підстави позову позивач не змінив.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про несвоєчасну виплату плати за користування землею за укладеними договорами емфітевзису за 2021 рік помилковими, оскільки позивач у первісному позову не зазначив таких підстав для розірвання договорів, а дії суду першої інстанції в межах цієї справи є виходом за межі позовних вимог, отже, порушенням норм процесуального права (статті 13 ЦПК України).

Отже суд першої інстанції самостійного визначивши період щорічної несплати за користування земельними ділянками за договорами від 12 травня 2016 року, вийшовши за межі позовних вимог, що свідчить про невиправдане втручання суду як у права позивача, так і у права товариства, через втручання у діяльність товариства.

Відповідно до частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позивач при звернення до суду посилалася на те, що відповідач порушує її права як власника земельної ділянки, оскільки не виконую своїх обов`язків за договорами щодо щорічної виплати плати за користування земельними ділянками. Як встановлено матеріалами справи плата за користування земельними ділянками за 2019 рік проведена відповідачем своєчасно та в повному обсязі, що підтверджується наданими позивачем письмовими доказами про оплату користування земельними ділянками в грошовій та натуральній формі. За 2020 рік така плата не була проведена, що не заперечується відповідачем. Отже, у даному випадку відсутня системність невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо виплати щорічної плати за користування земельними ділянками, а тому, з огляду на наведені норми матеріального права, відсутні й підстави для розірвання договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 12 травня 2016 року. Оскільки вимоги про повернення земельних ділянок за зазначеними договорами є похідними від задоволення вимог про їх розірвання, ці вимоги також задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 4 частини1 статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи ( частина 2 статті 376 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 липня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

За результатами перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу було задоволено та в задоволенні позовних вимог відмовлено.

За такого витрати по сплаті судового збору при звернення з позовом до суду першої інстанції у розмірі 1 985 грн слід віднести за рахунок позивача, а з урахуванням задоволеної апеляційної скарги витрати по сплаті судового збору за її подання у розмірі 2 977.50 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 липня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про дострокове розірвання договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладених 12 травня 2016 року, та повернення цих земельних ділянок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» 2 977 грн 50 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2023 року.