ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 вересня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8517/18

Головуючий у першій інстанції - Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/181/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Маслюк Н.В. від 29 червня 2022 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 04 липня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, треті особи: Комунальне підприємство "Новозаводське" Чернігівської міської ради, Управління (Служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Разом з позивачем у вищевказаній квартирі зареєстрована її дочка ОСОБА_5 , сестра ОСОБА_3 , племінниця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та брат ОСОБА_2 . Позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_2 , в січні 2006 року забрав всі свої речі, та в добровільному порядку виїхав з квартири, і більше в ній не проживав, проте, зняття з реєстрації місця проживання ним не було здійснено. Позивач стверджувала, що відповідачі ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі з літа 2009 року, при цьому, залишаються в ній зареєстрованими. Позивач вказувала, що факт непроживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується відповідним актом від 19.10.2018 року. За доводами позивача, місце проживання відповідачів їй невідомо, стосунків з ними вона не підтримує, їх особистих речей у квартирі немає, витрати на утримання квартири та оплату комунальних послуг відповідачі не несуть. Позивач стверджує, що лише вона сплачує комунальні послуги. За наведених обставин, посилаючись на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважної причини більше шести місяців, позивач просила визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29.06.2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.06.2022 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.06.2022 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, суд порушив норми права, та неналежно оцінив докази по справі. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на обставини, викладені нею у позовній заяві, та вказує, що відповідачем ОСОБА_2 не надано належних доказів відносно того, що його речі залишились у спірній квартирі, а його доводи про вчинення йому перешкод позивачем у користуванні квартирою не відповідають дійсності. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_2 не проживав у квартирі за наявності для того поважних причин (навчання, військова служба), оскільки доказів поважності причин його відсутності у спірній квартирі після його повернення із строкової служби у 2011 році відповідачем не надано. Апелянт вказує, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі з 2009 року, її дочка навчається у школі у м.Києві. При цьому, як стверджує апелянт, ОСОБА_3 знала про заочне рішення суду першої інстанції від 20.02.2019 року, яким її із дочкою визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою, але жодних дій щодо вселення до спірної квартири вона не вчинила. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідачі відмовляються сплачувати свою частину комунальних послуг. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції відносно того, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири, а їх відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бузина Н.В. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , представники третіх осіб, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи (а.с.74-78), не з`явились. Згідно приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно довідки Управління адміністративних послуг №14061 від 19.10.2018 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; позивач ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_5 (а.с.7, том 1).

Як вбачається з акту від 19.10.2018 року (а.с.6, том 1), ОСОБА_2 не проживає у вищевказаній квартирі з 2006 року, ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_4 не проживають у даній квартирі з 2009 року.

Згідно копії свідоцтва про базову загальну середню освіту, ОСОБА_2 у 2005 році закінчив Городнянську загальноосвітню школу-інтернат І-ІІІ ступенів для дітей-сиріт (а.с.207-208, том 1).

Як вбачається із копії військового квитка (а.с.209-211, том 1), ОСОБА_2 у період з 12.05.2010 року до 14.04.2011 року проходив військову службу.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29.10.2013 року, було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.213-214, том 1).

Як вбачається з довідок КП "Новозаводське" Чернігівської міської ради від 09.09.2013 року та від 17.08.2014 року, ОСОБА_3 постійно проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.215, 216, том 1).

Виконавчий комітет Новозаводської районної у м.Чернігові ради рішенням №29 від 11.02.2019 року затвердив висновок про недоцільність визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.63,64, том 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають у своїй власності будь-якого нерухомого майна (а.с.205, 206, том 1).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.06.2022 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням приписів статей: 47, 48 Конституції України, статей: 9, 71, 72 Житлового кодексу України, роз`яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", практики Європейського Суду з прав людини, Конвенції ООН про права дитини, а також фактичних, документально підтверджених обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Суд першої інстанції надав критичну оцінку акту від 19.10.2018 року про те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, оскільки підставою для складення даного акту була необхідність звернення до органів соціального захисту для отримання субсидії. Також у вказаному акті не зазначено, скільки саме часу відповідачі не проживають у спірній квартирі та з яких причин, а лише зазначено, що вони не проживають, відповідно, з 2006 року та з 2009 року. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано будь-яких доказів, що у спірній квартирі відсутні особисті меблі, одяг відповідачів, також відсутні належні докази того, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла. Суд першої інстанції вказав у оскаржуваному рішенні від 29.06.2022 року, що тимчасова відсутність відповідача ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації понад встановлені законом строки зумовлена виключно об`єктивними обставинами (навчання, військова служба), які суд визнав поважними. При цьому, суд першої інстанції, встановивши, що у момент народження ОСОБА_4 , її матір - ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , із врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №711/4431/17, дійшов висновку, що з моменту свого народження ОСОБА_4 законним способом набула право користування спірним житлом. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири, а їх відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, і тому позбавлення відповідачів права користуванням вказаною квартирою, буде невиправданим та непропорційним втручанням у право відповідачів на повагу до їх житла.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.06.2022 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду від 29.06.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на обставини, викладені нею у позовній заяві, та вказує, що відповідачем ОСОБА_2 не надано належних доказів відносно того, що його речі залишились у спірній квартирі, а його доводи про вчинення йому перешкод позивачем у користуванні квартирою не відповідають дійсності. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_2 не проживав у квартирі за наявності для того поважних причин (навчання, військова служба), оскільки доказів поважності причин його відсутності у спірній квартирі після його повернення із строкової служби у 2011 році відповідачем не надано. Апелянт вказує, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі з 2009 року, її дочка навчається у школі у м.Києві. При цьому, як стверджує апелянт, ОСОБА_3 знала про заочне рішення суду першої інстанції від 20.02.2019 року, яким її із дочкою визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою, але жодних дій щодо вселення до спірної квартири вона не вчинила. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідачі відмовляються сплачувати свою частину комунальних послуг. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції відносно того, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири, а їх відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 47 Конституції України регламентовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення Європейського Суду з прав людини від 18.02.1999 року у справі "Ларкос проти Кіпру", заява № 29515/95).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі ''МакКенн проти Сполученого Королівства''(McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Відповідно до положень статті 6 Житлового кодексу України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 Житлового кодексу України.

Згідно приписів статті 64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ч.2 статті 65 Житлового кодексу України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із положеннями частини першої статті 71, статті 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: якщо особа не проживає в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 755/16152/16-ц, провадження №61-11414св19, вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням, з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до положень ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно приписів ч.1,ч.2,ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, врахувавши положення статей: 47, 48 Конституції України, статей: 9, 71, 72 Житлового кодексу України, роз`яснення п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", практику Європейського Суду з прав людини, Конвенцію ООН про права дитини, а також фактичні, документально підтверджені обставини справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. При цьому, суд першої інстанції надав критичну оцінку акту від 19.10.2018 року про те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, оскільки підставою для складення даного акту була необхідність звернення до органів соціального захисту для отримання субсидії. Також у вказаному акті не зазначено, скільки саме часу відповідачі не проживають у спірній квартирі та з яких причин, а лише зазначено, що вони не проживають, відповідно, з 2006 року та з 2009 року. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано будь-яких доказів, що у спірній квартирі відсутні особисті меблі, одяг відповідачів, також відсутні належні докази того, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла. Суд першої інстанції вказав у оскаржуваному рішенні від 29.06.2022 року, що тимчасова відсутність відповідача ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації понад встановлені законом строки зумовлена виключно об`єктивними обставинами (навчання, військова служба), які суд визнав поважними. При цьому, суд першої інстанції, встановивши, що у момент народження ОСОБА_4 , її матір - ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , із врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №711/4431/17, дійшов висновку, що з моменту свого народження ОСОБА_4 законним способом набула право користування спірним житлом. Згідно статті 16 Конвенції ООН про права дитини, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її прав на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири, а їх відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, і тому позбавлення відповідачів права користуванням вказаною квартирою, буде невиправданим та непропорційним втручанням у право відповідачів на повагу до їх житла.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.06.2022 року щодо відсутності підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову про визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , в порядку статей: 71,72 Житлового кодексу України.

При цьому, необхідно зазначити, що сам по собі факт того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірній квартирі не проживає, на що посилається апелянт у доводах апеляційної скарги, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки вибір місця її проживання, в силу віку ОСОБА_4 , і відповідно до закону, не залежав від її волі, а визначався її матір`ю ОСОБА_3 , як законним представником.

Відповідно до правового аналізу приписів вищезазначених норм права, які регламентують спірні правовідносини, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, враховуються причини відсутності даної особи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення.

Апелянтом не надано належних та достатніх, у розумінні приписі статей: 77,80 ЦПК України, доказів на спростування висновку суду першої інстанції відносно того, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири, а їх відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, і тому позбавлення відповідачів права користуванням вказаною квартирою, буде невиправданим та непропорційним втручанням у право відповідачів на повагу до їх житла.

Доданий апелянтом до апеляційної скарги акт від 28.09.2022 року (а.с.41, том 2), з якого вбачається що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2006 року, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - з 2009 року, і як вказано у даному акті: ''… фактично не проживає за місцем реєстрації зі слів власника/наймача даної квартири'', не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.06.2022 року. Оскільки вказаний акт від 28.09.2022 року складено, як у ньому зазначено, зі слів власника/наймача квартири, і у хронологічному розумінні, даний акт складено після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 29.06.2022 року. Наданий апелянтом акт від 28.09.2022 року не спростовує висновку суду першої інстанції відносно того, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири, а їх відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, і тому позбавлення відповідачів права користуванням вказаною квартирою, буде невиправданим та непропорційним втручанням у право відповідачів на повагу до їх житла.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Враховуючи вищенаведене, а також, відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 462/3421/20, провадження №61-11984св21, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.06.2022 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29.06.2022 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29 червня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: