Дата документу 10.10.2023 Справа № 335/2087/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/2087/23 Головуючий у 1 інстанції: Алєксєєнко А.Б.
№ 22-ц/807/1687/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 30 червня 2023 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року Концерн «МТМ»звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. У період з 01.12.2015 по 31.10.2021 позивач надав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 65 517,03 грн. Разом з цим відповідачі оплату за надані послуги здійснювали у не повному обсязі, у зв`язку з чим, виникла заборгованість на загальну суму 57 566,67 грн.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідачів на користь Концерну «МТМ» вказану заборгованість, а також судові витрати по сплаті судового збору

Рішенням Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 30 червня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість на загальну суму 37 185 гривень 90 копійок, яка складається з заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 37 116 гривень 95 копійок та заборгованості за послуги з гарячого водопостачання у розмірі 68 гривень 90 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 858 гривень 88 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 858 гривень 88 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Концерн «МТМ» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що нарахування за послуги з постання гарячої води з 01 лютого 2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 проводилось згідно встановлених норм споживання. З 29 листопада 2017 року повірка та ремонт засобів квартирних приладів обліку води, які знаходяться у власності фізичних осіб, здійснюється за кошти абонентів. Таким чином, апелянт правомірно здійснював нарахування за спожиті послуги з гарячого водопостачання згідно зі встановленими нормами та тарифами за кількістю зареєстрованих осіб без врахування показів лічильника, що кореспондує положенням пункту 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630.

Відповідачі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 02.07.1998 року по теперішній час, що підтверджується інформацією, наданою на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради №04-46/1991 від 14.03.2023.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 16.03.2004 року по теперішній час, що підтверджується інформацією, наданою на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради №04-46/1990 від 14.03.2023.

Позивачем у період з 01.12.2015 року по 31.10.2021 були надані послуги з централізованого опалення житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 37 116,95 грн.

Крім того позивачем зазначено про те, що відповідачам у період з 01.12.2015 року по 31.10.2021 були надані послуги з централізованого постачання гарячої води у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 20 449,72 грн.

На ім`я ОСОБА_3 відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 по отриманню комунальних послуг, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Концерну «Міські теплові мережі».

15.03.2011 між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 13.03.2023 судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після цього Договір купівлі-продажу теплової енергії між сторонами не укладався.

Згідно уточненого розрахунку наданого позивачем у період з 01.12.2015 року по 31.10.2021 були надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 53 202 грн. 56 коп. (опалення 37 116,95 грн. + гаряче водопостачання 16 085,61 грн.).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно показань приладу обліку гарячої води за період з березня 2017 року по листопад 2018 року було спожито 1 м3 гарячої води. Доказів на підтвердження проведення оплати за спожитий об`єм наданих послуг з постачання гарячої води відповідачами надано не було, з урахуванням чого, зважаючи на встановлені тарифи на послуги з постачання гарячої води станом на листопад 2018 року, суд вважав, що з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за послуги з гарячого водопостачання у розмірі 68,90 грн. (з розрахунку: 1 м3 ? 68,90 грн.).

З приводу заборгованості за централізоване опалення, суд виходив з того, що під час судового розгляду вказаної справи від ОСОБА_2 надійшла заява у якій відповідач позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення визнає у повному обсязі, доказів сплати наявної заборгованості за централізоване опалення відповідача на час розгляду справи не надано, тому суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.162 Житлового кодексу України, власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017 року) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Статтею 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017 року) передбачено надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Відповідно до ч. 4. ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017 року), з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Так, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Не зважаючи на відсутність договору, в цілях недопущення порушення конституційного права громадян (інших мешканців будинку) на забезпечення їх здоров`я (ст. 3 Конституції України) та права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї (ст. 48 Конституції України), що включає право на житло, стягувач здійснював та продовжує надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Враховуючи зміни, внесені Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства віх 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження змін до наказу Мінбуду від 22.11.2005 року № 4» «Про затвердження порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення те постачання гарячої води при відмові споживача від централізованого теплопостачання», відключенню від мереж централізованого опалення підлягають лише окремі житлові будинки. Відключення окремих приміщень житлового будинку не передбачено чинним законодавством. Факт надання послуг є безспірним та беззаперечним.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за послуги з постачання гарячої води, суд першої інстанції вірно взяв до уваги той факт, що розрахунок заборгованості було проведено позивачем без урахування показів обліку гарячого водопостачання типу КВ-1.5, встановленого у квартирі. Разом з цим, прилад обліку є справним, опломбованим і його показання фактично не змінювалися з листопада 2018 року, а тому вважає нарахуванням позивачем заборгованості без врахування показів лічильника незаконним та безпідставним.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», повірка засобів вимірювальної техніки - сукупність операцій, що включає перевірку та маркування та/або видачу документа про повірку засобу вимірювальної техніки, які встановлюють і підтверджують, що зазначений засіб відповідає встановленим вимогам.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», перелік категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.

Порядок встановлення міжповірочних інтервалів визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.10.2016 № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями», для лічильників води встановлено міжповірочний інтервал - 4 роки.

Відповідно до абзацу першого підпункту 1 пункту 3 розділу IV Порядку проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженого наказом Мінекономрозвитку від 08 лютого 2016 року № 193, результати вимірювання та інші дані, отримані під час проведення повірки, повинні бути задокументовані відповідно до методики повірки.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про комерційний облік» визначений порядок обслуговування, заміни та абонентський облік вузлів обліку. Дійсно, п. 1 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік» передбачено, що обслуговування та заміна комерційного обліку здійснюється оператором зовнішніх інженерних мереж відповідно до цього Закону з урахуванням вимог Закону «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Згідно з п. 2 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обслуговування та заміна вузлів розподільного обліку (квартирних/автономних приладів обліку) - розподілювачів теплової енергії здійснюється за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено законом або договором. Лічильник є власністю Позивача, він несе повну відповідальність за його утримання та експлуатацію.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» законодавчо регульовані засоби вимірювання техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту один раз на 4 роки.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що з 29 листопада 2017 року повірка та ремонт засобів квартирних приладів обліку води, які знаходяться у власності фізичних осіб, здійснюється за кошти абонентів.

Встановлено, що з лютого 2019 року прилад обліку, розташований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , було знято з абонентського обліку, оскільки відповідачем не здійснено у встановлені строки повірку.

З 01 лютого 2019 року нарахування за послуги з постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_1 проводились згідно встановлених норм споживання (0,14 м3 на 2 зареєстровані особи з урахуванням фактичних годин та аварійних відключень).

Разом з цим, суд вірно зважив на те, що за заявою відповідача ОСОБА_2 представником Філії Концерну «МТМ» Яковенко В.П. 11 квітня 2023 року було знято покази лічильника ГВП за адресою надання послуг: АДРЕСА_1 та складено Акт контрольного зняття показань квартирного приладу обліку гарячої води за особовим рахунком № НОМЕР_2 .

Згідно вказаного Акту на момент повірки прилад обліку без видимих механічних ушкоджень, справний і опломбований, показання на момент перевірки складають 00109,270 м3.

Таким чином, колегія суддів погоджується із виснуванням суду першої інстанції про те, що відповідачами за період з березня 2017 року по листопад 2018 року було спожито 1 м3 гарячої води (109 м3 - 108 м3). З листопада 2018 року по квітень 2023 року покази квартирного приладу обліку, розташованого у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 залишилися незмінними та становлять 109 м3.

Відповідно до абз. 2 п. 10 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, яка була чинної на час виникнення спірних правовідносин, справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Відповідно до абз. 5 п. 15 Правил лише у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Матеріали справи містять докази проведення повірки лічильника гарячої води 11 квітня 2023 року, що не заперечується позивачем, а отже відсутні дані, які свідчили б, що засіб обліку перебував у несправному стані, що є єдиною підставою, визначеною Правилами, нарахування плати за послуги за нормами споживання.

Тому, суд правильно зазначив, що твердження позивача, що за умов несвоєчасної повірки лічильника води показники приладу обліку вважаються недостовірними, лічильник мав бути знятий з комерційного обліку, а плата за послугу централізованого гарячого водопостачання повинна нараховуватися за нормативами споживання не ґрунтується на приведених вище положеннях нормативно-правових актів, якими регулюється правовідносини між постачальником комунальних послуг та споживачами.

З урахуванням вказаного, колегія суддів відхиляє аналогічні доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі як неспроможні, оскільки таким доводам була надана обґрунтована оцінка судом першої інстанції при винесенні ним оскаржуваного рішення.

Також судова колегія погоджується із тим, що позивачем на надано доказів того, що споживачам надсилалося повідомлення про необхідність проведення повірки лічильника води. Відтак, якщо виконавець послуг не попередив завчасно про необхідність проведення повірки лічильника, споживачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 могли не знати про таку необхідність.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за централізоване опалення, суд правильно виходив з того, що під час судового розгляду вказаної справи від ОСОБА_2 надійшла заява у якій відповідач позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення визнає у повному обсязі, доказів сплати наявної заборгованості за централізоване опалення відповідача на час розгляду справи не надано, тому суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до Постанови «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» затвердженої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №879 від 21.08.2018 станом на листопад 2018 року встановлено тариф для абонентів житлових будинків з централізованого постачання гарячої води за відсутності рушникосушильників становить 68,90 грн. за 1 куб.м., з урахуванням податку на додану вартість.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» щодо стягнення заборгованості за послуги з гарячого водопостачання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відтак, на підставі викладеного, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованість на послуги з постачання гарячої води за період з 01.12.2015 по 31.10.2021 у розмірі 68,90 грн та заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.12.2015 по 31.10.2021 у розмірі 37 116 грн96 коп.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 30 червня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков