Постанова

Іменем України

11 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 361/9386/21

провадження № 61-12289св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 та її адвоката Марч Олени Вікторівни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року в складі судді Василишина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року в складі колегії суддів Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. С.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Позов мотивувала тим, що 21 січня 2016 року прокуратура Київської області повідомила їй про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, в кримінальному провадженні № 0000063, яке направлене до суду з обвинувальним актом 27 липня 2016 року.

Вказувала, що вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року, її виправдано за пред`явленим їй обвинуваченням.

Зазначала, що загалом перебувала під слідством та судом 2 роки 9 місяців та 17 днів, а саме з 21 січня 2016 року (дата повідомлення їй про підозру у вчиненні злочину) і до 06 листопада 2018 року (дата постановлення ухвали Київським апеляційним судом). З урахуванням того, що ухвала суду апеляційної інстанції оскаржена прокуратурою до Верховного Суду, загальний період переслідування позивачки тривав 3 роки 6 місяців і 5 днів.

Вважає, що їй завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що через незаконні дії органів досудового слідства та прокуратури, нехтування вимог кримінально-процесуального законодавства, залишення без розгляду її численних клопотань, їй була пред`явлена необґрунтована підозра у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому позивачка була змушена весь свій час витрачати на доведення своєї невинуватості, спростування безпідставних звинувачень і відновлення справедливості. Все це негативно вплинуло на відносини ОСОБА_1 з оточуючими, вона перестала виходити на вулицю. Крім того, наслідком незаконного кримінального переслідування стало і звільнення позивачки з роботи. Протягом шести років вона не могла влаштуватися на іншу роботу, оскільки притягалася до кримінальної відповідальності. Лише у липні 2020 року їй видано довідку МВС серії ІІА № 1822089 про те, що станом на 04 липня 2020 року вона до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Як на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, позивачка послалась на висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 276/2768/21-27 від 10 вересня 2021 року, за змістом якого ОСОБА_1 з психологічної точки зору завдано моральної шкоди, а рекомендована сума грошової компенсації заподіяної моральної шкоди може дорівнювати грошовому еквіваленту 540 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

Вказувала також, що їй заподіяно майнову шкоду, яка полягає у витратах на юридичну допомогу, проїзд, оплату житлово-комунальних послуг, проведення експертизи, у втратах заробітної плати та несплачених платежах на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 2 921 334,77 грн у рахунок відшкодування майнових збитків та 3 240 000 грн на відшкодування моральної шкоди та зобов`язати відповідача виплатити вказані суми шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року позов задоволено частково:

стягнуто за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди;

у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;

стягнуто з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням того, що позивачку виправдано за пред`явленим їй обвинуваченням, а також часу перебування її під слідством і судом й обсягу заподіяних їй моральних страждань, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Місцевий суд критично оцінив наданий позивачкою висновок експерта в частині визначення розміру завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки наведені у висновку розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистих властивостей позивачки і суб`єктивних наслідків зазначеної ситуації.

Суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди, оскільки витрати, які понесла позивачка, не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з розслідуванням та розглядом кримінального провадження, відкритого щодо неї.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що держава в особі органів, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування і дізнання стосовно позивачки, та органів прокуратури до участі в справі залучена не була, в зв`язку з чим указані органи не мали можливості ознайомитися з усіма доказами, наданими позивачкою, відповісти та заперечити на них. Оскільки позивачка пред`явила позов про відшкодування моральної шкоди до неналежного відповідача, то апеляційний суд констатував, що висновок місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є помилковими.

Щодо позовних вимог про стягнення майнової шкоди, то колегія апеляційного суду вважала, що положеннями статті 12 Закону № 266/94-ВР визначено, що повноваженнями на прийняття рішення про відшкодування майнової шкоди наділений лише той орган досудового слідства, прокуратури чи суду, який приймав остаточне рішення в кримінальному провадженні. При цьому позивачка вказаного порядку не дотрималась.

Аргументи учасників справи

У серпні 2023 року ОСОБА_1 та її представник адвокат Марч О. В. подали до Верховного Суду касаційні скарги на вказані судові рішення та просили їх скасувати як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. При цьому ОСОБА_1 просить справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд, а її адвокат - ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційні скарги мотивували тим, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про доцільність відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн, жодним чином свій висновок не мотивував, а також стягнув суму, яка є меншою від мінімально гарантованого чинним законодавством розміру компенсації за час незаконного перебування особи під слідством та судом. Апеляційний суд зробив помилковий висновок про пред`явлення позову про відшкодування моральної шкоди до неналежного відповідача, адже відповідачем у цій категорії справ є саме держава, а не правоохоронні органи, діями яких позивачка обґрунтовувала порушення своїх прав. На переконання позивачки держава в спірних правовідносинах діє через уповноважений орган ДКСУ, яка здійснює безспірне списання бюджетних коштів. Посилалися також на те, що місцевий суд при відмові у відшкодуванні майнових збитків не мотивував свій висновок про відмову в стягненні коштів, витрачених позивачкою на правничу допомогу в кримінальному провадженні. Вважають, що апеляційний суд зробив помилковий висновок про порушення позивачкою порядку звернення за відшкодуванням майнової шкоди, оскільки така вимога пред`явлена позивачкою саме до Броварського міськрайонного суду Київської області, тобто органу, який ухвалив виправдувальний вирок.

У вересні 2023 року ДКСУ подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивувало тим, що апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для відшкодування моральної та майнової шкоди позивачці.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

При перегляді в касаційному порядку судових рішень суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року:

касаційні скарги ОСОБА_1 та її адвоката Марч О. В. у частині посилання на постанову Верховного Суду від 24 липня 2023 року в справі № 766/5551/17 повернуто особам, які їх подали;

відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами в частині посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі від 06 вересня 2023 року Верховний Суд указав, що: « ОСОБА_1 та її адвокат Марч О. В. зазначають, що суди при вирішенні справи не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року в справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17, від 08 лютого 2022 року в справі № 201/10234/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України)».

У вересні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша-друга статті 1176 ЦК України).

Згідно з нормами статей 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону).

Законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 199/1800/22, провадження № 61-12515св22).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Аналіз вказаної норми свідчить, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є саме держава як учасник цивільних відносин.

Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (див. пункти 43 і 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

У справі, яка переглядається:

суд першої інстанції задовольнив частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнув на користь позивачки 50 000 грн компенсації моральної шкоди, що, з урахуванням тривалості перебування позивачки під слідством та судом, є меншим від гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди. Відмову в задоволенні вимог про відшкодування майнової шкоди місцевий суд мотивував їх недоведеністю;

апеляційний суд відмовив у задоволенні позову в повному обсязі та констатував пред`явлення ОСОБА_1 цього позову до неналежного відповідача;

суд апеляційної інстанції не врахував, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин та зробив помилковий висновок про пред`явлення позову до неналежного відповідача;

апеляційний суд також не звернув увагу на те, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову переглядалося в апеляційному порядку лише за апеляційною скаргою позивачки, яка за результатами розгляду своєї скарги з огляду на принцип заборони повороту до гіршого не мала б потрапити в гірше становище порівняно з тим, яке вона досягла в попередній інстанції;

за таких осбтавин суд апеляційної інстанції, обмежившись посиланням на пред`явлення позову до неналежного відповідача, не здійснив перегляд рішення суду першої інстанції по суті та не мотивував відхилення аргументів апеляційної скарги щодо наявності підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди позивачці.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального права, в зв`язку з чим касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 409,411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_1 та її адвоката Марч Олени Вікторівни задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

З прийняттям постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року втрачає законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук