Дата документу 26.09.2023 Справа № 314/1524/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 314/1524/23 Головуючий у І інстанції: Кононенко І.О.
Провадження № 22-ц/807/1684/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Міністерство оборони України, про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання батьківства,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Г.О. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа Міністерство оборони України, про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання батьківства.

В обґрунтування позову зазначала, що в період 2010 2018 років вона проживала з ОСОБА_3 в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна донька ОСОБА_4 , реєстрацію народження якої ОСОБА_1 здійснила згідно зі ст.135 СК України. У 2016 році сім`я переїхала жити до придбаного відповідачем будинку АДРЕСА_2 у тому ж селищі, де жила до жовтня 2022 року.

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 призвали для проходження військової служби.

15 листопада 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішили зареєструвати шлюб. Згідно з листом-повідомленням Вільнянського РВДРАЦС у Запорізькому районі Запорізької області реєстрація шлюбу мала бути відбутися 23 листопада 2022 року.

Однак, 18 листопада 2022 року ОСОБА_3 перестав виходити на зв`язок, а 30 листопада 2022 року ОСОБА_1 стало відомо, що 28 листопада 2022 року він зник безвісти.

Оскільки позивач не є ні офіційною дружиною ОСОБА_3 , ні законним представником його дитини, вона позбавлена можливості вчиняти дії для пошуку свого чоловіка.

На підставі означених обставин, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2010 року до жовтня 2022 року; визнати ОСОБА_3 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 липня 2023 року закрито провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Г.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 липня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Г.О. зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, адже вона звернулась до суду не з метою подальшого отримання виплат чи компенсацій. Встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 . ОСОБА_1 необхідно для встановлення можливості звертатися до органів державної влади та місцевого самоврядування з метою активного пошуку зниклого без вісти чоловіка. Стверджує, що спір з Міністерством оборони України чи військовою частиною, в якій проходив службу чоловік, з приводу отримання будь-яких виплат відсутній.

На теперішній час питання пошуку ОСОБА_3 уповноважені на те особи вирішують з його матір`ю, яка є пенсіонеркою та проживає в сільській місцевості. Після зникнення сина, стан здоров`я ОСОБА_5 погіршився, вона не може займатися пошуком так активно як це могла б робити позивач.

Крім того, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Г.О. посилається на те, що її позов містить дві вимоги. Зокрема, вона просила суд встановити факт батьківства відповідно до положень ст. 130 СК України, розгляд якого належить до юрисдикції цивільного судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

26 вересня 2023 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника Міністерства оборони України про розгляд справи за відсутності представника міністерства із зазначенням заперечення проти задоволення апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ведмедовська Г.О. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу просила скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 128, 130, 131). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника скаржниці, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі п.1 ч.1.ст. 255 ЦПК України, спираючись на позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.07.2022 у справі № 240/5809/19, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 456/1258/17, а також Верховного суду від 22.03.2023 у справі 290/289/22-ц, відповідно до якої особа, яка вважає себе членом сім`ї військовослужбовця, повинна довести такий факт в порядку адміністративного судочинства при наявності спору про відповідні виплати.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу ст.13 розділу І Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Вимоги статті 6 Конвенції є виконаними, коли справа заявника була розглянута національним судом, який створено на підставі закону.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини другої цієї ж статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Г.О. зазначала, що метою її звернення до суду не є отримання виплат чи компенсацій. Встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 їй необхідно для встановлення можливості звертатися до органів державної влади та місцевого самоврядування з метою активного пошуку зниклого без вісти чоловіка. Зазначала, що спір з Міністерством оборони України чи військовою частиною, в якій проходив службу чоловік, з приводу отримання будь-яких виплат відсутній.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Одним із способів захисту сімейних прав є встановлення правовідношення (частина друга статті 18 СК України).

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу, зокрема матір`ю дитини.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з сімейних правовідносин.

Колегія суддів зауважує, що спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Визначаючи, чи пов`язується з встановлення факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Аналізуючи судові рішення, на правову позицію яких, спирався суд першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали, колегія суддів доходить висновку, що оцінюючи можливість розгляду справи в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції залишив поза увагою, зокрема, позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання батьківства, адже жодна з указаних постанов (Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.07.2022 у справі № 240/5809/19, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 456/1258/17, а також Верховного суду від 22.03.2023 у справі 290/289/22-ц) не містить правового висновку про розгляд позовних вимог щодо визнання батьківства.

Разом з тим апеляційний суд враховує, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Таким чином, не вирішуючи питання про роз`єднання позовних вимог та закривши провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, зважаючи на мету звернення позивача до суду, суті позовних вимог, суд першої інстанції не надав належного обґрунтування доцільності розгляду всіх позовних вимог ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства, у той час як, зокрема, правовідносини з приводу визнання батьківства мають цивільно-правовий характер.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 липня 2023 року не можна вважати законною та обґрунтованою, оскільки її постановлено з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим її належить скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни задовольнити частково.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 липня 2023 рокуу цій справі скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: