Справа № 177/917/23
Провадження № 2/177/436/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 вересня 2023 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Коваль Н.В.

за участі

секретаря судового засідання Авдєєвої В.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Березуцької Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконкому Тернівської районної у місті ради в місті Кривому Розі, Орган опіки та піклування виконкому Довгинцівської районної у місті ради про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у матері та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, уточнюючі позовні вимоги, просив суд, визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 разом з батьком - ОСОБА_1 , залишивши дитину на його утриманні та вихованні; відібрати у матері ОСОБА_2 малолітню дитину - ОСОБА_3 , без позбавлення батьківських прав та передати батьку - ОСОБА_1 , як такому, що самостійно виховує та утримує дитину; надати ОСОБА_3 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у супроводі батька ОСОБА_1 , без нотаріально засвідченої згоди та супроводу матері до усіх країн світу у літній період, тобто з 01.06. по 01.09. кожного року, в будь-який час до досягнення 16 річного віку, тобто до 07.07.2031 та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_3 , 2015 року народження.

На час розірвання шлюбу спору про визначення місця проживання дитини між сторонами не було, тому за взаємною згодою дитина проживала разом із відповідачем.

У 2021 році ОСОБА_3 пішов до школи, про те у зв`язку із пандемією SARS-CoV-2 та введенням на території України воєнного стану, навчання у школі відбувається в он-лайн режимі, що морально подавляє відповідача, вона належним чином не контролювала учбовий процес, у зв`язку з її постійною зайнятістю, а специфічне засвоєння навчального матеріалу дитиною призвели до погіршення стосунків сина та відповідача.

Майже увесь час, дитина перебуває під наглядом та вихованням старшої сестри (дитини відповідача від першого шлюбу), що є неприпустимим.

Неодноразово сторони домовлялися, щодо визначення місця проживання дитини разом з позивачем у позасудовому порядку, проте все так і залишилось на словах.

Позивач порушував питання, щодо залучення до виховання сина приватних педагогів та няні, які б забезпечували належне навчання сина про те відповідач ігнорувала такі пропозиції, обґрунтовуючи, що не бажає, щоб у її відсутність, у її помешканні були сторонні люди.

З жовтня 2022 позивач з сином постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

02.04.2023 після домовленості сторін, що син буде проживати з позивачем, відповідач забрала до себе дитину на тиждень, обумовлюючи це тим, що збирається у відпустку та хоче провести з ним час та купити йому одяг на весняно-літній період.

Через тиждень відповідач дитину не повернула.

Беручи до уваги, що домовлятися в усному порядку з відповідачем щодо визначення місця проживання, виховання, утримання, догляду за дитиною не можливо, позивач вимушений звернутися до суду.

Присутній в судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Присутня в судовому засіданні відповідач визнала позовні вимоги.

Присутня в судовому засіданні представник третьої особи не заперечувала проти задоволення позовних вимог, щодо визначення місця проживання дитини.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, давши їм належну оцінку, приходить до наступного.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Частинами п`ятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що від спільного шлюбу, який розірвано 10.09.2021 (а.с.13-14), ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Як видно з матеріалів справи, дитина ОСОБА_3 зареєстрований за місцем реєстрації батька ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.21,30).

Позивач посилається на те, що відповідач не справляється з вихованням сина, у зв`язку із чим останній вимушений звернутися до суду.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, стабільний матеріальний дохід позивача, вік дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно з «Декларацією про загальні засади державної політики України стосовно сім`ї та жінок», схваленої Постановою Верховної Ради України від 06 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім`ї та жінок.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до письмових пояснень Служби у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 18.07.2023 (а.с.83), останні вважають за неможливе надати висновок, щодо доцільності відібрання дитини від матері, так як в діях останньої не вбачається дій передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Відповідно до пунктів 2-5 частини першої статті 164 СК України, підставами відібрання дитини від батьків або одного з них, є ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоке поводження з дитиною; батьки є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Так, матеріали справи, не містять жодних та допустимих доказів, невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, та наявність в її діях та способі життя підстави для відібрання дитині від матері без позбавлення батьківських прав.

Суд, не бере до уваги визнання позивачем позовних вимог, так, як це прямо суперечить інтересам малолітньої дитини.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині про відібрання дитині від матері без позбавлення батьківських прав.

Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом з батьком, суд також приходить до висновку про відмову в задоволення зазначеної вимоги, так як позивач фактично не заперечує проти проживання дитини разом з батьком.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як видно з матеріалів справи малолітня дитина - ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, зареєстрований саме разом із позивачем ОСОБА_1 .

Як видно з листа Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 04.08.2023 (а.с.89), у телефонній бесіді мати малолітнього ОСОБА_5 , повідомила спеціалістів служби у справах дітей виконкому Тернівської районної у місті ради, що не заперечує проти проживання сина з батьком, подала до суду заяву про визнання позовних вимог, тому при вирішенні зазначеного спору, третя особа покладається на розсуд суду із урахуванням найкращих інтересів малолітньої дитини.

Позивач зазначає, що відповідач забрала дитину і не бажає її повертати позивачу, про те відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач вчиняє дії передбачені ст.ст. 161, 162 СУ України, тому в задоволенні позовних вимог, щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком слід відмовити.

Що стосується позовних вимог, про надання ОСОБА_3 дозволу на тимчасовий виїзд за межі України у супроводі батька ОСОБА_1 , без нотаріально засвідченої згоди та супроводу матері суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 19 Сімейного кодексу України та статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання про тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька повинно розглядатися органом опіки та піклування, а у разі його не вирішення або невиконання цього рішення одним з батьків дитини, у судовому порядку.

Спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до частини четвертої статті 19 Сімейного кодексу України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов`язковою.

На підставі частини п`ятої статті 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування має надати письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дітей, з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків.

Однак матеріали справи не містять будь яких доказів звернення позивача до відповідного органу опіки та піклування із порушенням зазначеного питання.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. В умовах воєнного стану виїзд за кордон дитини, що не досягла 16-ти річного віку дозволяється без нотаріально посвідченої згоди іншого з батьків (усиновлювачів).

Відповідно до правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Положеннями статей 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Таким чином, не надання відповідачем нотаріально посвідченої згоди на перетин малолітньою дитиною державного кордону України, не здійснює будь яких перешкод в реалізації дитини виїхати за кордон в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб.

На підстави викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі ст.141 ЦПК України, в разі відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконкому Тернівської районної у місті ради в місті Кривому Розі, Орган опіки та піклування виконкому Довгинцівської районної у місті ради про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у матері та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 22.09.2023.

Суддя: