КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.

судді Кулікова С.В., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 в якому просила зобов`язати ОСОБА_4 не чинити позивачу перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , у якій позивачу належить на праві власності частка, та зобов`язати ОСОБА_4 надати ОСОБА_1 ключі від кімнат та доступ до лоджії;

вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 зареєстрована та є власником частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 06.09.2005, виданого відділом Держжитлофонду Деснянської райдержадміністрації м. Києва (Розпорядження № 1285 від 06.09.2005)

ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 має право власності на 1/4 частину квартири, яку отримала в дарунок від третьої особи за позовом - ОСОБА_3 , яка у спірній квартирі також має право власності на 1/4 частину квартири.

Спірна квартира складається з 3-х кімнат, у якій позивач мешкала з самого дитинства разом зі своєю родиною. Однак після смерті матері в квартирі залитись мешкати вона та сестра. Після смерті сестри 09.05.2010 в квартирі проживала тільки позивач. В ніч на 02.04.2019 ОСОБА_5 разом зі своїм другом ОСОБА_6 зірвали замки з вхідної двері та зайшли в квартиру (на той момент вона не була ще власницею частки в квартирі та не була зареєстрована за цією адресою). Через декілька днів вони врізали замок на двері двох кімнат, а пізніше поставили металеві двері до цих кімнат, та стали перешкоджати позивачу користуватися цими кімнатами. Тобто відповідачка позбавила позивача можливості користуватися двома кімнатами та лоджією, яка є в одній із кімнат.

В загальному коридорі вони почали складати різні непотрібні їм речі та загороджувати позивачу прохід до третьої кімнати. На кухні чоловік відповідачки став ремонтувати моторолер. Доступ до кухні теж перекрили. У ванній кімнаті вони почали робити ремонт, таким чином, щоб позивач не мала можливості користуватись ванною та туалетом. В червні 2019 року позивач вимушена була переїхати жити до знайомих. Однак періодично вона намагалась повернутись до дому, але в неї залишились тільки ключі від вхідної двері, а від дверей до двох кімнат відповідачка надати ключі відмовилась. Кімната розміром 12,4 кв.м., в якій вона мешкала в останній час, з вини відповідачки, теж була зайнята відповідачкою та заставлена різними їхніми речами. Позивач зі знайомими приходила та виносила з кімнати їхні речі, але коли позивача не було вдома, вони знову захаращували вхід до цієї кімнати, щоб позивач не мала туди потрапити та не мала можливості в ній жити. Коли позивач приходила до квартири, відповідачка постійно провокувала скандали. Одного разу коли позивач зайшла в кімнату та стояла біла вікна, в неї було кинуто камінь, який розбив вікно. Позивач вимушена була подавали заяви до поліції. Дві її заяви на даний час зареєстровані в єдиному реєстрі досудових розслідувань від 27.08.2020 та 21.09.2020. Також Деснянським районним судом відносно ОСОБА_7 винесено вирок по справі № 754/14693/21 від 24.09.2021 за ст. 125 ч. 1 КК України за нанесення позивачу тілесних ушкоджень.

На даний час позивач не може зовсім мешкати в квартирі, так як відповідачка повністю позбавила її можливості жити в квартирі та мати там належні побутові умови. Тобто, позивач не може вільно володіти та користуватися належним їй майном на праві власності, оскільки відповідачка на ґрунті особистих неприязних відносин перешкоджає їй в здійсненні права на проживання в спірній квартирі. Ключі від встановлених дверей в квартирі позивачу не надає. Створює в квартирі такі умови, щоб позивач не могла там жити. Постійно погрожує фізичною розправою (а.с. 1-4).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення залишено без задоволення (а.с. 160-162зв.).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що зазначена відповідачем мирова угода у справі № 2-3030/2005 була укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , і діяла до дати смерті її учасника ( ОСОБА_9 ). Після цього ніхто з учасників справи не звертався до суду та не встановлював порядок користування квартирою. Тому, ОСОБА_1 як власниця частки квартири може користуватись усією квартирою без обмежень, та лоджією (а.с. 168-173).

Відзиву від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_10 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_11 заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що довготривалий сімейний конфлікт між позивачем та іншими власниками квартири не підтверджує вчинення відповідачем перешкод у проживанні та користуванні власності, та необхідності судового захисту прав позивача в обраний нею спосіб.

Але погодитись із такими висновками у повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.06.2005 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, затверджено мирову угоду, згідно з якою: ОСОБА_3 зобов`язується на протязі двох тижнів після затвердження мирової угоди знятись з реєстрації за адресою спірної квартири разом з неповнолітньою ОСОБА_5 ;

ОСОБА_1 разом з ОСОБА_9 після зняття реєстрації ОСОБА_3 зобов`язуються на протязі місяця подати до відділу приватизації державного житлового фонду Деснянського району міста Києва документи на приватизацію спірної квартири;

після отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зобов`язуються не укладати будь-яких угод про відчуження належній кожній з них частки квартири на протязі двох років;

після отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_9 дають згоду на реєстрацію у спірній квартирі ОСОБА_3 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_5 та дають згоду на проживання без реєстрації чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_12 ;

сторони дають згоду на конкретний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_1 займає ізольовану кімнату площею 12,4 кв.м, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 займають суміжні кімнати площею 9,9 кв.м та 17,5 кв.м, а балкон, кухня, коридор, ванна та туалет залишаються у загальному користуванні.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06.08.2005 співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 , серія № НОМЕР_1 , виданий 09.12.2010 Київською державною нотканторою № 15).

Відповідач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 09.12.2000.

Відповідно до Договору дарування № 563 від 21.11.2020 посвідченого ПН КМНО Авдієнко О.В., частина квартири була подарована ОСОБА_3 своїй доньці - ОСОБА_5 .

Будь-якого порядку користування майном - квартирою АДРЕСА_1 (окрім визначеного ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2005 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення) між співвласниками самостійно визначено не було.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У частині 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно частин 1, 2 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Аналізуючи зазначені норми права, слід дійти висновку, що співвласники користуються та володіють спільним майном за взаємною домовленістю, з урахуванням їх часток у майні.

Як вбачається із матеріалів справи, у спірній квартирі співвласниками були ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

Ухвала суду про затвердження мирової угоди між зазначеними співвласниками про користування спільним майном була постановлена у червні 2005 року. У зазначений момент спірна квартира перебувала у державній власності, і сторонами мировою угодою вирішувалось питання щодо користування спірним нерухомим майном до моменту її приватизації.

Окрім того, слід зазначити, що на момент укладання мирової угоди ОСОБА_3 та її неповнолітня донька ОСОБА_5 були лише наймачами, які вселились в квартиру зі згоди іншого наймача. Після приватизації спірної квартири, 06.09.2005, змінився її статус, та було визначено, що квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності в рівних частках (а.с. 14).

Після смерті ОСОБА_9 , та прийняття спадщини, статус ОСОБА_3 та ОСОБА_2 змінився, при цьому, домовленості щодо користування спільною квартирою між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 слід вважати припиненими.

За змістом частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З огляду на те, що між співвласниками квартири відсутня домовленість щодо користування спільною квартирою, а у ОСОБА_1 наявне право користування приміщенням усієї квартири, місцем загального користування та лоджією, і тому заявлена вимога про зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою підлягає задоволенню.

В судовому засіданні позивач пояснила, що у неї є ключі від квартири, і вона може безперешкодно до неї потрапити, але проживати в ній не може з огляду на конфлікти з відповідачем щодо користування приміщенням у спірній квартирі, а тому задоволення судом вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою ефективно захищає порушене право позивача без необхідності задоволення вимоги про її вселення до квартири.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати ключі від кімнат, то слід звернути увагу на те, що порушені права позивача відновлені у спосіб усунення перешкод у користування майном, а невиконання рішення суду зобов`язальною стороною є підставою для відповідальності, встановленої законом, тому у задоволенні заявленої вимоги також слід відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) не чинити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) перешкоди у користуванні квартири АДРЕСА_1 та надати доступ до лоджії.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 05 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.В. Кулікова

Т.О. Невідома