судді Великої Палати Верховного Суду Воробйової І. А.
щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 278/1646/15-ц (провадження № 14-115цс23)
Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за касаційними скаргами Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року у складі судді Татуйка Є. О., постанову Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у складі колегії суддів Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М., та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, прийняту колегією суддів у тому ж складі.
З висновками, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду
від 13 вересня 2023 року в цій справі, не погоджуюся, у зв`язку з чим, відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України, викладаю окрему думку.
У справі, переданій на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (постановою Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року залишено без змін).
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту. Суд не встановив факт направлення кредитором боржнику вимоги, передбаченої частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»
(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Тому у позивача не виникло право на дострокове стягнення заборгованості.
Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду керувався такими міркуваннями.
Кожна особа має право у порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову (стаття 16 ЦПК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України (частина друга статті 1050 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону про захист прав споживачів).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону про захист прав споживачів).
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній
з 10 червня 2017 року).
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набув чинності 16 жовтня 2011 року).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі
На думку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлює імперативний механізм застосування відповідного порядку врегулювання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Зазначений порядок Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає право, а не обов`язок боржника здійснити відповідні платежі за споживчим кредитом на користь кредитора. Разом з тим право кредитора не може залежати від розсуду боржника.
Подання відповідної позовної заяви до суду кредитором не позбавляє боржника за споживчим кредитом можливості виконати умови частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо запитуваного кредитором виконання умов договору про надання споживчого кредиту у частині, яка обумовила виникнення права кредитора на вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту.
Звернення до суду кредитора з позовом про дострокове повернення споживчого кредиту за договором про надання цього кредиту саме по собі не замінює порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, зазначеного у частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Але цей порядок не може обумовлювати можливість захисту кредитором свого порушеного права в судовому порядку, тобто бути критерієм відмови в позові безвідносно до факту порушення відповідного права кредитора. Протилежне вступає в конфлікт з конституційними принципами, про які зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002.
Вказаний в Законі України «Про захист прав споживачів» порядок не може скасувати вимогу частини другої статті 16 ЦПК України за наявності дійсного порушення боржником (споживачем) договору про надання споживчого кредиту, яке дає право вимоги дострокового повернення цього кредиту, оскільки це право випливає не з вимоги кредитора, а, зокрема, з критеріїв, визначених частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Лише за результатом безспірного виконання цього порядку саме боржником вимога кредитора про дострокове повернення всього споживчого кредиту втрачає чинність. Тобто частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не спрямована на втрату кредитором (у разі відсутності його відповідної) вимоги права на дострокове повернення споживчого кредиту, а передбачає втрату права саме боржника уникнути виконання такої вимоги кредитора у разі нездійснення певної дії, обов`язковість якої не залежить від вимоги кредитора в силу приписів частини другої
статті 16 ЦПК України, частини першої статті 526, частини першої
статті 1050 Цивільного кодексу України тощо.
Виходячи з обставин справи, що розглядається, тривалий розгляд спору у судах різних інстанцій з приводу, в першу чергу, суті тієї частини оскаржуваних відповідачем позовних вимог кредитора, з яких випливає його право вимагати дострокове повернення всієї суми споживчого кредиту, очевидним чином вказує на те, що відповідач не скористався би своїм правом усунення порушення відповідного договору, передбаченим частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відмова суду в задоволенні позову в частині вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі відсутності вимоги кредитора, передбаченої частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не може бути абсолютною, а має залежати від конкретних обставин справи та враховувати, чи відсутній спір сторін щодо зобов`язання боржника, невиконання якого дає підстави для вимоги про досудове повернення споживчого кредиту, і на користь кого із сторін вирішується цей спір. Тільки в залежності від цього має вирішуватись питання того, чи позбавив позивач своїм позовом відповідача можливості реалізувати право уникнути вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту, передбачене частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Вважаю, що ухвала колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року містила обґрунтовані мотиви прийняття справи до провадження Великою Палатою Верховного Суду відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України.
Вирішення зазначеного питання потребувало формулювання відповідного висновку Великою Палатою Верховного Суду, а тому справа підлягала прийняттю та розгляду Великою Палатою Верховного Суду.
Суддя Великої Палати Верховного Суду І. А. Воробйова