Єдиний унікальний номер судової справи 467/407/23
Номер провадження 22-ц/812/971/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

09 жовтня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Петренко Оленою Миколаївною, рішення, яке ухвалено Арбузинським районним судом Миколаївської області 30 червня 2023 року під головуванням судді Кірімової О.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року.

Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утримані.

З початку 2020 року відповідач фактично перестав забезпечувати свою дитину та перестав виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до сина, що виражається у відмові підтримувати його матеріально.

На момент звернення до суду сторони не дійшли згоди з приводу способу виконання відповідачем свого обов`язку утримувати неповнолітню дитину.

Відповідно до медичного висновку про дитину інваліда до 18 років, виданого Арбузинською центральною районною лікарнею 05 листопада 2018 року, ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю.

Дані обставини також підтверджуються заключенням спеціаліста №36/23 від 08 лютого 2023 року Комунального некомерційного підприємства «Київська міська дитяча клінічна лікарня №1», в якому зазначенні висновки та рекомендації щодо лікування дитини.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позову і до досягнення дитиною повноліття.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 подала до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги визнала частково. Вказувала на те, що позивачем не надано доказів понесення витрат на лікування сина у зв`язку із його хворобою. При цьому, відповідач щомісяця надає позивачу кошти на утримання сина. У зв`язку із чим, вважала достатнім стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) останнього.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Петренко О.М., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, визначивши аліменти, які підлягають стягненню з нього, у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначено, що позивач не довела того факту, що витрачає кошти саме на лікування дитини у зв`язку із зазначеною в позовній заяві хворобою. При цьому, в апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що позивачем взагалі не надано доказів на підтвердження необхідності стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини саме в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) відповідача, водночас, стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача на утримання однієї дитини щомісячно буде відповідати розміру аліментів, передбаченому положеннями ст.182 СК України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 залишено прізвище ОСОБА_7 (а.с.14-15).

Відповідно до копії свідоцтва про народження (виданого повторно) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю (а.с.11).

Згідно медичного висновку про дитину-інваліда до 18 років від 05 листопада 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дитиною з інвалідністю (а.с.13).

Відповідно до заключення спеціаліста №36/23 від 08 лютого 2023 року Комунального некомерційного підприємства «Київська міська дитяча клінічна лікарня №1» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок хвороби, рекомендовано медикаментозне лікування, проходження регулярних курсів (а.с.12).

Також, з доданих до справи квитанцій убачається, що відповідач не ухилявся від свого законного обов`язку щодо утримування сина ОСОБА_8 та починаючи з вересня 2020 року перераховував кошти на утримання дитини (а.с.41-77).

Разом з тим, позивач, з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, скористалася своїм правом на звернення до суду з позовом про призначення аліментів в судовому порядку.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст.ст.180,191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За положеннями ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня 2023 року становить 2 833 грн.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставин, що мають істотне значення.

За приписами ст.141 СК України мати, батько мають рівні як права, так і обов`язки щодо дитини.

За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Досліджені докази свідчать, що між сторонами існує спір щодо сплати аліментів, який стосується розміру їх сплати, а тому він має бути вирішений саме судом. При цьому, сплата відповідачем коштів позивачу на утримання дитини до звернення її з позовом до суду на вказане не впливає, бо спір існує і немає належним чином оформленої домовленості сторін про участь відповідача в утриманні дитини в грошовій і (або) натуральній формі. До того ж, добровільна сплата відповідачем коштів на утримання дитини є його суб`єктивним правом, а у даному спорі вирішується питання про примусове стягнення відповідних платежів з метою реалізації гарантованих законом зобов`язань батьків щодо обов`язку утримувати дітей.

Більш того, колегія суддів зауважує, що вказані у квитанціях кошти не свідчать про наявність домовленості між сторонами про сплату саме зазначеної суми в рахунок аліментів на дитину, а також, що вона буде достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Отже, за вищевказаних обставин, районний суд належним чином оцінив надані сторонами докази на підтвердження існування обставин, які враховуються при визначенні аліментів відповідно до ст.182 СК України, та правильно прийняв до уваги приписи СК України стосовно того, що обов`язок по утриманню дитини покладено рівною мірою на батьків та правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано стягнув з відповідача аліменти на дитину у розмірі 1/3 частини від усіх його видів заробітку (доходу) але не меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно.

При цьому, стан здоров`я дитини (п.1 ч.1 ст. 182 СК України) належить до обставин, які підлягають врахуванню судом при визначенні розміру аліментів на утримання дитини (впливають на такий розмір) і, вочевидь, зміна цієї обставини, зокрема, істотне погіршення стану здоров`я дитини після стягнення аліментів, чи істотне покращення стану здоров`я дитини може бути підставою для зміни раніше визначеного розміру аліментів.

Так. згідно роз`яснень, які містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів, враховуючи призначення та мету аліментів на утримання неповнолітньої дитини, а також виходячи із системного аналізу вищенаведених положень Конвенції про права дитини, Конституції України, СК України, ЦПК України, Закону України «Про охорону дитинства», приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно врахував стан здоров`я дитини та визначений районним судом розмір аліментів, на думку апеляційного суду, є справедливим, достатнім та таким, що враховує як інтереси дитини, так і платника аліментів.

При цьому, обставин для визначення розміру аліментів у меншому розмірі в апеляційній інстанції не встановлено. Також, матеріали даної справи не містять відомостей щодо законного обов`язкового ОСОБА_3 утримувати інших осіб.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Петренко Оленою Миколаївною залишити без задоволення.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 10 жовтня 2023 року