ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/1184/20 Номер провадження 22-ц/814/1260/23Головуючий у 1-й інстанції Шаренко С.Л. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.

суддів Дорош А.І., Триголова В.М.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року, ухвалене суддею Шаренко С.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення порушеного права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд:

- визнати дії відповідача такими, що порушують її право на користування житловим будинком та прибудинковою територією за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями;

- поновити порушене право на користування загальними воротами № 2 для вільного проходу шляхом зобов`язати ОСОБА_1 зняти усі замки та засови з в`їзних воріт загального користування №2, встановлені відповідачем 29.11.2019, без подальшої установи подібних;

- поновити її порушене право на користування територією загального двору з асфальтним покриттям площею 85 кв.м. (ІІ) шляхом зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в використанні території загального двору за призначенням та вільного проходу у оселю (А-1 та А-1), на земельну ділянку садового призначення (ІІІА), на прибудинкову територію частини оселі А-1, а також для проходу у зворотному напрямі на АДРЕСА_1 ;

- поновити її порушене право на користування територією земельної ділянки садового призначення (ІІІА) ОСОБА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди при виконанні сільгоспроботи та благоустрою земельної ділянки садового призначення (ІІІА);

- поновити її порушене право на користування прибудинковою територією частини оселі (А-1) шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 не чинити їй перешкод при проході та виконанні сільгоспроботи та благоустрою прибудинкової території частини оселі (А-1);

-поновити її порушене право на користування вхідними дверми прибудованої веранди для проходу у оселю (А-1 та А-1) шляхом зобов`язання ОСОБА_1 розблокувати вхідні двері та поновити їх відкриття, якість та функціональність;

- поновити її порушене право на користування вікнами пристроєного гаражу, веранди, санітарного вузла шляхом зобов`язання ОСОБА_1 зняти металеві та дерев`яні щити з вікон оселі (веранди, санітарного вузлу) три вікна та гаражу, два вікна, які виходять на територію загального двору з асфальтним покриттям площею 85 кв.м (ІІ) загального користування, з поновленням функціональності, розкриття та якості усіх вікон;

-зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди в обслуговуванні та ремонту стін прибудованих веранди та гаражу, житлового приміщення даху, системи відведення опадів, парканів, воріт, господарських будівель.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона з вона з 1997 року постійно мешкає в будинку АДРЕСА_1 та з 2001 року постійно зареєстрована за вказаною адресою.

Рішенням Київського районного суду м. Харкові від 03.09.2010 року їй надано право постійного проживання з наданням житлової площі у житловому будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 з рівноправними умовами користування всім майном, що належить власнику.

АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 , 32/100 частини належить ОСОБА_1 , 16/100 належить ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2008 року ОСОБА_1 зобов`язано дотримуватися розподілу земельної території на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року та рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.11.2003 року, однак відповідач постійно не виконує рішення суду, захоплює території двору загального користування з асфальтним покриттям площею 85 кв.м. (ІІ), захоплює та блокує загальні вхідні ворота № 2 з установкою нового замку з кодом та установкою внутрішніх глухих засовів, чим перешкоджає їй доступ до її оселі, захоплює садову земельну ділянку (ІІІА), блокує вхідні двері до оселі шляхом заварювання дверей.

Оскільки відповідач не виконує рішення судів, чинить їй перешкоди в користуванні майном, що належить їй на праві користування, вона звернулась до суду з цим позовом до відповідача про поновлення порушеного права.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення порушеного права задоволено частково.

Поновлено порушене право ОСОБА_2 на користування житловим будинком з надвірними будівлями та прибудинковою територією за адресою: АДРЕСА_1 , визначене рішенням Київського районного суду м. Харкові від 03 вересня 2010 року, відповідно до порядку користування домоволодінням, встановленого рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні територією загального двору площею 85 кв.м. за призначенням, порядок користування яким визначений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року (справа № 2-657/5).

Зобов`язано ОСОБА_1 зняти усі замки та засови з в`їзних воріт загального користування №2, розблокувати вхідні двері у прибудованій веранді для проходу у житло (А-1 та А-1), зняти металеві та дерев`яні щити з вікон оселі (веранди, санітарного вузлу та гаражу), які виходять на територію загального двору 85 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7567 грн. 20 коп.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив до Харківського апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 , який, посилаючись на незаконність рішення з підстав неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, просить вказане рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що поза увагою місцевого суду залишилося те, що вказані у позові ОСОБА_2 прибудови є самочинними, так як позивач не має відповідних документів на їх будівництво, а рішенням суду фактично узаконено право користування позивачки самочинним будівництвом на спільній з відповідачем земельній ділянці, що перешкоджає відповідачу, як співвласнику майна, користуватися наданими йому правами.

Вважає недоведеними вимоги позивачки щодо здійснення їй відповідачем перешкод у користуванні воротами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вона вважає його законним і обґрунтованим.

Справа перебувала у провадженні Харківського апеляційного суду та розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30.01.2023 цю справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судове засідання до зали Полтавського апеляційного суду з`явилась позивач ОСОБА_2 . Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кундіус Є.В. з`явився у судове засідання в режимі відеоконференції власними технічними засобами поза межами приміщення суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, а також позивачку, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить:

-53/100 частини ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 1-9381 від 23.11.1990 року, посвідченого державним нотаріусом 8-ї ХДНК;

-32/100 частини ОСОБА_1 на підставі договору міни (попередній власник ОСОБА_5 ) № 4347 від 20.05.2004 року;

-15/100 ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 7-464 від 14.04.2011 (том 1 а.с. 40).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року у справі № 2-657/5 1999, яке набрало законної сили, встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між співвласниками, виділено у загальне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 загальний двір площею 85 кв. м.

У користування ОСОБА_3 виділено земельну ділянку загальною площею 243 кв.м. двома частинами: під № 3 пл. 142 кв.м. та під № 3-а пл. 101 кв.м.

У користування ОСОБА_5 виділено земельну ділянку загальною площею 146 кв.м. двома частинами: під №4 пл. 63 кв.м. і под

АДРЕСА_3 користування ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 306 кв.м. зі сторони домоволодіння АДРЕСА_4 , передбачивши підхід співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до стіни житлової прибудови літ «А1-1» та сараю літ. «М» (том 1 а.с. 185-186)

20.05.2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір міни, відповідно до якого 32/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 перейшли у власність ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Київського районного суду від 03.09.2010 у справі № 2-2252/10/15 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та ОСОБА_3 задоволено та визнано за ОСОБА_2 право постійного проживання з наданням житлової площі у житловому будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили 15.09.2010 (том 1 а.с. 13).

Отже позивачка ОСОБА_8 на підставі вказаного рішення суду від 03.09.2010 має право на проживання у житловому будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та право користування ним на рівні з власником.

На позивачку ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 розповсюджується встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкові від 25.02.1999 року порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та згідно вказаного рішення, співвласникам домоволодіння ОСОБА_3 та ОСОБА_9 передбачено підхід до стіни жилої прибудови літ. «А1-1» та сараю літ «М».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.11.2003 року у справі №2-253/5 2003, яке набрало законної сили, поновлено порушене право ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , по варіанту, визначеному рішенням київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 р., зобов`язавши всіх співвласників виконувати усі вимоги, вказані у цьому рішенні. (а.с. 129-131 цивільної справи № 2-253/5 2003).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2008 року, яке набрало законної сили, зобов`язано відповідача ОСОБА_1 дотримуватись рішення суду від 25.02.1999 та 20.11.2003 року щодо порядку користування ділянкою загального користування (том 1 а.с. 14-25; а.с. 129-131 цивільної справи № 2-253/5 2003).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова суду від 12.02.2009 року у справі №2-422/09/10, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-тя особа Харківська міська рада, про усунення перешкод у праві користування майном (том 1 а.с. 10-12). Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 збудував спірні споруди на своїй частині земельної ділянки, яка не приватизована та належить міській територіальній громаді.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні її частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 та воротами, які виходять у двір, що перебуває в загальному користуванні сторін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини й громадянина захищаються судом.

Згідно з частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Стаття 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77 ЦПК України ).

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, і це підтвердив відповідач ОСОБА_1 , зокрема,у письмових поясненнях (том 1 а.с. 38-39), в результаті конфліктів між ним та ОСОБА_2 він заблокував вікна і двері на добудовах, про які вказує позивачка, та змінив замки на воротах, які виходять на територію загального двору.

Такі дії відповідача ОСОБА_1 перешкоджають позивачці ОСОБА_2 користуватись загальним двором з асфальтним покриттям площею 85 кв.м, земельною ділянкою садового призначення, потраплянню сонця до помешкання, в якому проживає позивачка та перешкоджають вільному проходу через загальні ворота.

Свої дії щодо встановлення дерев`яних та металевих щитів на вікнах гаражу, веранди та санітарного вузла, відповідач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що вказані прибудови є незаконними, а тому позивач ОСОБА_2 , не маючи належних документів, що підтверджують її право користування чи власності вказаними прибудовами, не має права вимагати зняття з вікон цих прибудов щитів. Крім того відповідач вважає, що вказані прибудови порушують його права як співвласника, оскільки вони забудовані на території загального користування.

Проте, як установлено рішенням Київського районного суду м. Харкова суду від 12.02.2009 року, відповідач ОСОБА_3 збудував спірні споруди на своїй частині земельної ділянки, яка не приватизована та належить міській територіальній громаді. Права вимагати знесення цих споруд позивач ОСОБА_1 не має. Таке право належить Харківській міській раді, як розпоряднику майна територіальної громади. При цьому ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що вказані споруди порушують його права як співвласника домоволодіння (том 1 а.с. 10-11).

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 заблокував вікна веранди, гаражу та санвузлу, якими користується ОСОБА_2 , які виходять на територію загального двору за адресою: АДРЕСА_1 , а також замінив замки на воротах до загального двору, чим порушив права позивачки на вільне користування вказаним майном, - суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, поновивши порушене право позивачки на користування житловим будинком з надвірними будівлями та прибудинковою територією за адресою: АДРЕСА_1 , визначене рішенням Київського районного суду м. Харкові від 03 вересня 2010 року, відповідно до порядку користування домоволодінням, встановленого рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року. Зобов`язавши відповідача не чинити позивачці перешкоди в користуванні територією загального двору площею 85 кв.м. за призначенням, порядок користування яким визначений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року у справі № 2-657/5. Зобов`язавши відповідача зняти усі замки та засови з в`їзних воріт загального користування №2, розблокувати вхідні двері у прибудованій веранді для проходу у житло (А-1 та А-1), зняти металеві та дерев`яні щити з вікон оселі (веранди, санітарного вузлу та гаражу), які виходять на територію загального двору 85 кв.м.

При цьому місцевий суд правильно послався на те, що порядок користування земельною ділянкою для співвласників домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 був встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року та рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2008 року зобов`язано відповідача ОСОБА_1 дотримуватись рішення суду від 25.02.1999 та 20.11.2003 року щодо порядку користування ділянкою загального користування.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , які фактично дублюють заперечення проти позову та яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що вказані у позові ОСОБА_2 прибудови є самочинними, а рішенням суду фактично узаконено право користування позивачки самочинним будівництвом на спільній з відповідачем земельній ділянці, що перешкоджає йому як співвласнику майна користуватися наданими правами, - не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова суду від 12.02.2009 року, про яке зазначалося вище, та яке набрало законної сили і має преюдиційне значення, відповідач ОСОБА_3 збудував спірні споруди на своїй частині земельної ділянки, яка не приватизована та належить міській територіальній громаді.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказані споруди порушують його права як співвласника домоволодіння, ним не надано.

Той факт, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні воротами, підтверджено зокрема його письмовими поясненнями, наданими суду першої інстанції (том 1 а.с. 39).

Рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10.10.2023.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов