ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/204/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Цимбал І.К., при секретарях Мартинюк І.В., Шамрай І.В., Козін В.Є., з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_8 , третя особа: орган опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві, про визнання правочину не дійсним

ВСТАНОВИВ:

Суть справи.

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів, де є третя особа, про визнання правочину не дійсним, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 та його покійний батько, правонаступником якого є позивач ОСОБА_5 позичили відповідачу ОСОБА_6 грошові кошти на умовах зворотності. Крім того, відповідач ОСОБА_6 в усній формі пообіцяв відповідачу ОСОБА_1 , що в разі неможливості повернути борг, останній в рахунок погашення боргу передасть у власність належну йому квартиру. Разом з тим, ОСОБА_6 борги не повернув, у зв`язку з чим останні були стягнути на підставі судових рішень і після звернення останніх до виконання виявилось, що майна за рахунок якого можна було б задовольнити вимоги кредитора, зокрема квартири ОСОБА_6 не має, оскільки останній подарував її своєму малолітньому сину ОСОБА_7 , в інтересах якого діяла його мати відповідач ОСОБА_8 .

Позивачі вважають, що ОСОБА_6 укладаючи договір дарування квартири діяв очевидно недобросовісно та зловжив правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси позивачів, як кредиторів і направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника. Враховуючи зазначене, позивачі просять визнати оспорюваний договір не дійсним, внаслідок його фіктивності.

Рух справи.

11.10.2022 визначено головуючого у справі.

24.10.2022 відкрито провадження, підготовче засідання призначено на 22.11.2022.

22.11.2022 підготовче засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідачів та третьої особи на 12.12.2022.

12.12.2022 підготовче засідання відкладено у зв`язку з відсутністю електроенергії на 16.01.2023.

16.01.2023 підготовче засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідачів та витребування доказів на 23.03.2023.

23.03.2023 підготовче засідання відкладено у зв`язку з клопотанням представника відповідача на 19.04.2023.

19.04.2023 в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва у зв`язку з залученням законного представника на 15.05.2023.

15.05.2023 підготовче засідання відкладено для повідомлення законного представника на 22.06.2023.

22.06.2023 підготовче засідання відкладено у зв`язку з відпусткою головуючого на 03.07.2023.

03.07.2023 підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з клопотанням позивача та представника останнього на 04.09.2023.

04.09.2023 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на 03.10.2023.

03.10.2023 ухвалено рішення.

Доводи учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові, просили задовольнити.

В судовому засіданні представник позивачів зазначила, що на час укладення договору дарування квартири ОСОБА_6 на користь малолітнього сина, останній там вже проживав разом із своєю матір`ю, а тому укладати правочин переходу права власності підстав не було, що свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_1 та реалізацію наміру у таких спосіб приховати майно за рахунок якого можливо було задовольнити вимоги кредитора та виконати судові рішення. Позивачі не знали про укладення оспорюваного правочину і про відсутність квартири у боржника дізналися лише після відкриття виконавчого провадження у 2022 році, а тому строк давності позивачами не пропущений.

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що у 2014 році мав розмову з ОСОБА_6 , оскільки був обізнаний із скрутним матеріальним становище останнього та нагадав йому про обіцянку передати у власність квартиру в разі неможливості повернути борг, а також просив зустрічі із матір`ю його дитини, щоб розповісти їй про борги ОСОБА_6 та вирішити питання щодо квартири, на що ОСОБА_6 відмовив та припинив контактувати з ОСОБА_1 .

Представники відповідачів просили відмовити у задоволенні позовних вимог, про що зазначили у відзивах на позов /Т.І а.с. 119-132, 182-186/, зокрема позивачами та представником останніх не доведено, що під час укладення оспорюваного правочину сторони мали умисел на зменшення платоспроможності боржника ОСОБА_6 , тим більш позивач ОСОБА_1 у своїх поясненнях підтвердив про необізнаність ОСОБА_8 та її дитини про боргові зобов`язання ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 подарував квартиру своєму синові, який проживав та проживає в квартирі із своєю матір`ю ОСОБА_8 , в свою чергу ОСОБА_6 проживає окремо, зобов`язання по договору виконані, наслідки договору настали. На час укладення оспорюваного договору дарування квартири, остання під обтяженням не перебувала і правочин вчинений за два роки до того, як настав строк для погашення заборгованості за договорами позики. Домовленості передати квартиру в рахунок погашення боргу між сторонами такого правочину були відсутні і позивачі не надали доказів на спростування такої обставини. Крім того, представники відповідачів надали заяви про те, що в разі якщо суд дійде висновку щодо обґрунтованості вимог позивачів, необхідно застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки позивачі не мали перешкод дізнатися про майновий стан ОСОБА_6 , реєстри нерухомості є відкритими.

Представник третьої особи, направив лист та просив розглянути справу у відсутність представника останнього /Т.І а.с. 223/.

Встановлені судом обставини.

31.05.2012 ОСОБА_1 та його покійний батько ОСОБА_9 надали в борг ОСОБА_6 грошові кошти із строком повернення до 31.05.2016, які останній у зазначений строк не повернув, у зв`язку з чим заборгованість стягнута на підставі судових рішень від 07.09.2021 та 26.10.2021, що набрали законної сили і згідно ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають.

28.07.2014 ОСОБА_6 подарував належну йому на праві власності квартиру

АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , представником якого виступила його матір ОСОБА_8 а.с. 61-65, 75, 81, 82/.

ОСОБА_7 був зареєстрований у квартирі з 22.11.2012 проживає там разом із своєю матір`ю ОСОБА_8 , яка була зареєстрована у квартирі з 17.11.2011 /Т.І а.с. 66/.

15.08.2022 постановами державного виконавця відкриті та об`єднані виконавчі провадження, про стягнення на користь позивачів заборгованості з ОСОБА_6 на підставі вказаних судових рішень.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким керувався.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно п. п. 1, 2 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 24 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики,діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки(постанова ВС від 06.06.2018, справа № 569/7560/15-ц; постанова, ВС від 26.02.2019 справа №753/765/17; постанова ВС від 28.02.2019 справа №646/3972/16-ц;постанова ВСвід 24.07.2019 справа №405/1820/17;постанова ВС від 05.09.2019 справа №638/2304/17;постановаВС від 24.03.2020 справа №704/1410/18; постанова ВС від 30.03.2020 справа №401/2801/18;постанова ВС від 12.10.2020 справа №521/8260/17;постанова ВС від 11.11.2020 справа №619/82/19;постанова ВС від 21.12.2020, справа №638/18851/16; постанова ВС від 10.02.2021 справа №754/5841/17; постанова ВС від 24.02.2021 справа №583/780/17;постанова ВСвід 17.03.2021 справа №299/396/17;постанова ВС від 26.05.2021 справа 727/2525/20;постанова ВС від 10.06.2021 справа №754/9834/18; постанова ВС від 26.08.2021 справа №753/2647/20-ц).

Аналізуючи наведені правові норми та судову практику вбачається, що для обґрунтованих висновків про недобросовісну поведінку відчужувача майна, безумовно необхідно зважати зокрема на час вчинення оскаржуваного правочину. У даному випадку вбачається, що оспорюваний правочину був вчинений в період існування боргових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , проте зобов`язання із повернення суми позики виникли через два роки після укладення оспорюваного договору дарування квартири, яка не перебувала у заставі та/або іншому обтяженні, що давало право відчужувану майна на володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ст. 317 ЦК України.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачами не надано доказів того, що ОСОБА_6 на час укладення оспорюваного правочину вже мав умисел не повертати борг,строк повернення якого повинен був настати через два роки. Також не надано доказів того, що ОСОБА_6 не мав можливості на час укладення оспорюваного правочину і в подальшому повернути борг, через скрутне матеріальне становище, або за рахунок іншого майна, зокрема заощаджень тощо. Також не надано доказів, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 існувала домовленість про те, що борг був забезпечений нерухомим майном належним ОСОБА_6 , а саме подарованою квартирою.

Крім того, позивачами не надано доказів того, що законний представник обдарованого малолітнього сина ОСОБА_6 була обізнана про боргові зобов`язання останнього та виступила стороною правочину з метою уникнення ОСОБА_6 від обов`язку повернення грошових коштів за рахунок майна. З пояснень позивача ОСОБА_1 наданих в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_1 зустрічався з ОСОБА_6 у 2014 році та хотів, щоб останній запросив відповідача ОСОБА_8 з метою розповісти їй про наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_6 , проте така зустріч місця не мала.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірніст ь доказів окремо, а також достатність та взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимог не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Суд вважає недоцільним надавати оцінку доводам відповідачів щодо строку позовної давності, через підстави відмови у позові, які викладені вище.

Судові витрати.

Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного та керуючись 1-13, 17, 18, 76-82, 89, 133, 137, 141, 242, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, ст. 234 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні ОСОБА_10 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_8 , третя особа: орган опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві, про визнання правочину не дійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий: