провадження 4-с/201/21/2023
УХВАЛА

03 жовтня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 і Державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Петрова Кристина Валеріївна на протиправні дії державного виконавця і визнання незаконною та скасування постанови про закриття виконавчого провадження, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в липні 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року стягнуто вказані аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів доходу відповідача, починаючи з 07 липня 2015 року. Рішення набрало законної сили і 22 жовтня 2015 року по вказаній справі було видано виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Державним виконавцем відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

ОСОБА_1 30 грудня 2022 року звернулася до суду зі скаргою стосовно протиправної діяльності, на її думку, державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де вона посилається на те, що виконавець безпідставно закрив виконавче провадження і аліменти не виплачуються, оскільки вона заяви про це не писала (як на те посилається державний виконавець) і наполягає на стягненні аліментів згідно рішення суду.

За наведених фактичних обставин ОСОБА_1 необхідно визнання протиправними дії державного виконавця, яка виразилася в незаконному закритті виконавчого провадження, чим порушено право її та неповнолітніх дітей.

Вважаючи свої права порушеними, заявник просив визнати протиправними дії про закриття виконавчого провадження і бездіяльність по не поновленню його, державного виконавця Соборного ВДВС і м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Цей виконавець також не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них адвоката заявника, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії державного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії цього виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про виконавче провадження», ставить питання про визнання вказаних дій та бездіяльності протиправними та фактично визнання постанови про закриття виконавчого провадження протиправною, задовольнивши скаргу в повному обсязі.

Представник Соборного відділу державної виконавчої служби у міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державний виконавець Петрова К.В. в засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Фактично заперечувала проти мотивів та обґрунтування скарги, вважаючи факти викладені в скарзі хибними та неправдивими. Доводи заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з їх боку не було. Всі дії у виконавчому провадженні щодо виконання рішення суду вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів та обґрунтування скарги, вважаючи вимоги безпідставними та не можливими до задоволення: він платив аліменти, не мав боргів, заявник сама написала заяву про відмову від аліментів і виконавець правомірно виніс постанову про закриття виконавчого провадження. Заявник взагалі пропустила строк на оскарження постанови. Заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з боку державного виконавця не було, просив в задоволенні скарги відмовити.

З`ясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу не обгрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, приватних виконавців. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що заявник ОСОБА_1 в липні 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року стягнуто вказані аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів доходу відповідача, починаючи з 07 липня 2015 року. Рішення набрало законної сили і 22 жовтня 2015 року по вказаній справі було видано виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Державним виконавцем відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Судом з`ясовано, що дійсно ОСОБА_1 в липні 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання їх двох неповнолітніх дітей, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року стягнуто вказані аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів доходу відповідача, починаючи з 07 липня 2015 року. Рішення набрало законної сили і 22 жовтня 2015 року по вказаній справі було видано виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Державним виконавцем Соборного ВДВС Петровою К.В. відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей згідно рішення суду від 22 вересня 2015 року. Постановою державного виконавця від 31 серпня 2020 року вказане виконавче провадження було закрите згідно заяви заявника ОСОБА_1

ОСОБА_1 30 грудня 2022 року звернулася до суду зі скаргою стосовно протиправної діяльності, на її думку, державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де вона посилається на те, що виконавець безпідставно закрив виконавче провадження і аліменти не виплачуються, оскільки вона заяви про це не писала (як на те посилається державний виконавець) і наполягає на стягненні аліментів згідно рішення суду.

За наведених фактичних обставин ОСОБА_1 необхідно визнання протиправними дії державного виконавця, яка виразилася в незаконному закритті виконавчого провадження, чим порушено право її та неповнолітніх дітей.

Не може суд прийняти до увагу вказану позицію заявника з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів визначає Закон України «Про виконавче провадження» та інші нормативно-правові акти. Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Судом з`ясовано, що в обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що 22 вересня 2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська в цивільній справі № 201/11043/15-ц було ухвалено рішення про стягнення з боржника на користь стягувача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття.

22 жовтня 2015 року судом був виданий виконавчий лист, на підставі якого Соборним ВДВС було відкрито виконавче провадження № 49649459. Постановою від 31 серпня 2020 року державним виконавцем Соборного відділу Державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Петровою К.В. виконавче провадження було закінчено.

Про існування постанови від 31 серпня 2020 року стягувач начеб то дізналась 22 грудня 2022 року, коли отримала її копію у ВДВС. Скаржник вважає, що постановою від 31 серпня 2020 року було порушено її права.

Суд вважає вказане не відповідаючим дійсності з огляду на наступне.

Щодо відсутності порушення прав скаржника. ОСОБА_1 зазначає, що вона не надсилала жодних заяв до виконавчої служби про завершення виконавчого провадження № 49649459 про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на спільних ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боржника дітей. Проте така заява ОСОБА_1 не відповідає дійсності та спростовується наступними обставинами.

Так дійсно, Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська в цивільній справі № 201/11043/15-ц було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.07.2015 року і до досягнення дітьми повноліття.

Дане судове рішення перебувало на примусовому виконанні у Соборному ВДВС у м. Дніпрі починаючи із 22 жовтня 2015 року до 31 серпня 2020 року. Винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження № 49649459 від 31 серпня 2020 року передувала домовленість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про закінчення примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів.

Між ОСОБА_1 (скаржником) та ОСОБА_2 було узгоджено, що ОСОБА_1 подасть до виконавчої служби заяву про закінчення примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року в цивільній справі № 201/11043/15 про стягнення аліментів. Із свого боку, на виконання домовленості, ОСОБА_2 надав дозвіл на перетин кордону спільних дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (на яких саме і стягнуто аліменти рішенням суду).

У зв`язку із наданням батьком дозволу на перетин кордону спільних дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , остання подала до виконавчої служби заяву про відмову від своїх вимог по примусовому виконанню рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року в цивільній справі № 201/11043/15 про стягнення аліментів, що і стало підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Частиною домовленості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було те, що в подальшому батько дітей не переказує грошові кошти на поточний рахунок ОСОБА_1 , а надає допомогу шляхом придбання необхідних для дітей речей (одяг, предмети необхідні для навчання, іграшки, планшети, телефони тощо), що ОСОБА_2 робив після закриття виконавчого провадження і продовжує робити і по сьогоднішній день.

Також на підтвердження факту існування домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про відмову останньої від примусового виконання рішення про стягнення аліментів із батька є те, що після закінчення виконавчого провадження № 49649459 і до моменту подання скарги (тобто протягом 2.5 років) ОСОБА_1 не отримувала аліменти в грошовому вигляді та не зробила жодних дій по відновленню нібито порушених прав.

Той факт, що ОСОБА_1 протягом 2.5 років жодного разу не звернулась до ОСОБА_2 про відсутність оплати аліментів, не звернулась до виконавчої служби із запитом про хід примусового виконання рішення від 22 вересня 2015 року в цивільній справі № 201/11043/15-ц, підтверджує її волевиявлення на подачу заяви про закінчення виконавчого провадження № 49649459, підтверджує існування домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо форми участі батька у вихованні та витратах на дітей, а також підтверджує відсутність порушення прав скаржника.

За ці 2.5 років не було виплати аліментів і утворилася б заборгованість, яку не помітити заявник не могла б, оскільки неповнолітні діти не отримували б вказаної допомоги від батька і сама заявниця на неї розраховувала в питаннях утримання цих дітей.

Навіть, якщо ОСОБА_1 вважає, що її права на отримання аліментів, які стягувались в примусовому порядку із батька дітей були порушені, то вони були порушені ще в вересні 2020 року, коли не було сплачено аліментний платіж за вересень 2020 року, а тому строк на звернення до суду із скаргою для поновлення прав пропущений.

Положеннями ч. 3 ст. 451 ЦПК України передбачено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, а ні діями державного виконавця по винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження № 49649459 від 31 серпня 2020 року, а ні по суті жодних прав ОСОБА_1 не було порушено, оскільки саме на підставі її особистих дій та волевиявлення були вчинені дії державним виконавцем.

Щодо строку на подання скарги.

У скарзі ОСОБА_1 зазначає, що про існування постанови стягувач дізналась 22 грудня 2022 року коли отримала її копію у ВДВС. З огляду на зазначене, строк на її оскарження не пропущений.

Положеннями частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

В той же час на підтвердження факту отримання постанови про закінчення виконавчого провадження № 49649459 від 31 серпня 2020 року саме 22 грудня 2022 року скаржник не надає жодного належного та допустимого доказу. Дана обставина підтверджує безпідставність доводів скаржника, що останнім було отримано оскаржувану постанову саме 22 грудня 2022 року, а тому і клопотання про поновлення строку на подачу скарги є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Крім того, ОСОБА_2 припинив здійснювати аліментні платежі в рамках примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року в цивільній справі № 201/11043/15-ц із вересня 2020 року, а тому, якщо заявник вважає, що її права були порушені, то вона дізналась про порушення своїх прав ще в вересні 2020 року.

Важливою обставиною справи є також те, що ОСОБА_1 будучи обізнаною про примусове виконання рішення суду по стягненню аліментів на утримання дітей, мала змогу самостійно на сайті Міністерства юстиції України в розділі Автоматизована система виконавчого провадження та Єдиний реєстр боржників, які знаходяться у вільному доступі, відслідковувати інформацію про наявність (відсутність), стан відкритих виконавчих проваджень, в яких вона є стягувачем.

Виходячи із інформації розміщеної на сайті Міністерства юстиції України в розділі Автоматизована система виконавчого провадження, то виконавче провадження № 49649459 завершене.

Таким чином, починаючи із вересня 2020 року у скаржника була можливість отримати інформацію про завершення виконавчого провадження та про нібито порушення її прав, в тому числі і із загальнодоступного джерела інформації.

При вирішенні судом питання щодо моменту, з якого скаржник дізнався про своє порушене право, необхідно звернути увагу на правові висновки, які зробив Верховний Суд (Касаційний адміністративний суд) в постанові від 31 січня 2023 року в справі № 420/7598/22.

Так в постанові від 31 січня 2023 року в справі № 420/7598/22 суд зробив такі правові висновки: «Згідно із частиною першою статті 15 Закону «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Положеннями статті 18 Закону «Про виконавче провадження» визначено, зокрема, те, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Частиною першою статті 19 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідно до абзаців 1, 3 частини першої статті 28 Закону «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Враховуючи вказані положення законодавства, учасник виконавчого провадження обґрунтовано покладається на отримання протягом розумного строку відповідних документів (відомостей) від виконавця, однак таке очікування не може бути надто тривалим. У випадку неотримання відповідних документів (відомостей) протягом тривалого часу та невжиття відповідних заходів учасником виконавчого провадження, спрямованих на таке отримання, застосуванню підлягає презумпція обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначив, що за змістом наведених норм, за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 ГПК, він доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 ГПК, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про вчинення відповідних виконавчих дій, однак не отримав задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні документи виконавчого провадження або відповіді.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г погодився із висновками суду апеляційної інстанції, зазначивши, що у зв`язку із викладеним та враховуючи встановлені судами обставини: звернення позивача як стягувача 01 липня 2019 року листом № 4471/09-03 до відділу примусового виконання рішень ДВС із вимогами про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу № 925/308/13-г від 16 березня 2015 року та про відновлення виконавчого провадження (з доданням до цього листа Наказу, ухвали Господарського суду Черкаської області від 20 листопада 2018 року, постанови Північного апеляційного господарського суду від 20 березня 2019 року про скасування судового рішення про визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню, п. 4.4 цієї постанови), Суд, з урахуванням абзацу 3 частини першої статті 28 Закону «Про виконавче провадження», а також з урахуванням термінів поштового обігу кореспонденції дійшов висновку, що позивач міг розраховувати на отримання постанови про відновлення виконавчого провадження з виконання наказу не пізніше 15 липня 2019 року.

Отже, учасник виконавчого провадження, який звернувся з заявою про вчинення відповідних виконавчих дій, може вважатися обізнаним про вчинення таких дій виконавцем з урахуванням розумності строку, який минув з дати звернення із заявою про вчинення виконавчих дій до виконавця. Розумність такого строку суд визначає з урахуванням конкретних обставин справи (строків, встановлених Законом «Про виконавче провадження», термінів поштового обігу кореспонденції, повідомлення учасників виконавчого провадження електронною поштою, фактичного доступу учасника виконавчого провадження до автоматизованої системи виконавчих проваджень тощо).

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Поновлення пропущеного строку для подання скарги відбувається виходячи із поважності причин його пропуску. Поважними визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

Вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності непереборних обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Чинне процесуальне законодавство початок перебігу строку звернення до суду визначає альтернативно це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Тому при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що через певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є необхідним змінити спосіб захисту на той, яким вона раніше скористатися не бажала.

Згідно статті 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Верховний Суд уважає вірними висновки суду апеляційної інстанції про те, що посилання позивача на невиконання Першим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) вимог Закону №1404-VIII щодо надіслання на його адресу або вручення копії спірної постанови не мають правового значення для вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду у даному випадку, оскільки, як вже зазначалося, початок перебігу десятиденного строку звернення до суду вказана норма пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, а не з днем вручення такій особі рішення органу ДВС.

Також необхідно зазначити, що відповідно до ст. 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки скаржником не доведено поважність причини пропуску строку для звернення із скаргою на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 31 серпня 2020 року, то скарга ОСОБА_1 має бути залишена без розгляду.

До аналогічного висновку приходить Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19): «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».

Щодо понесених ОСОБА_2 судових витрат.

Між заінтересованою особою ОСОБА_2 та адвокатом Прибильським В.Г. було укладено договір про надання правової допомоги № 25-04-23П від 25 квітня 2023 року. На підставі вказаного договору сторонами було узгоджено, що адвокатом будуть надаватись клієнту послуги, зокрема і в рамках розгляду скарги ОСОБА_1 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Отже, заявник мав сам цікавитися з розумним інтервалом часу сама цікавитися виконавчим провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Однак вказаного він не зробив, своїх обов`язків по своєчасній сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини не виконав.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Вказане свідчить про не бажання добросовісно виконувати набравше законної сили рішення суду і порушення закону в цій частині. Дії державного виконавця відповідають вимогам закону.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суду не подано належних, достатніх та допустимих доказів щодо беззаперечного своєчасно і фактичного не виконання рішення суду чи приписів державного виконавця заявником. Отже, докази, які вказували б на порушення державним виконавцем чинного законодавства та прав боржника, як сторони виконавчого провадження, щодо виконання рішення суду, з підстав, зазначених у скарзі - суду не надані, а відповідні обставини порушення закону - судом не встановлено.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 (провадження № 61-407св20) вказано, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність навмисного невиконання рішення суду з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».

Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. І ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, державний виконавець Петрова К.В. своїми діями не порушила права заявника, тому її дії, постанова про закриття виконавчого провадження є законою.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 384 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний і приватний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі державним виконавцем зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей приватний виконавець не допустив неправомірні дії та бездіяльність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга не підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника на вимогах скарги, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 і Соборний ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в задоволенні скарги на протиправні дії державного виконавця і визнання незаконною та скасування постанови про закриття виконавчого провадження, зобов`язання вчинити певні дії відмовити, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн..

Таким чином суд вважає, що обставини скарги не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 26, 27, 31, 32, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 і Державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Петрова Кристина Валеріївна в задоволенні скарги на протиправні дії державного виконавця і визнання незаконною та скасування постанови про закриття виконавчого провадження, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн..

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -