Провадження № 2/752/5933/23
РІШЕННЯ

Іменем України

09.10.2023 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги із утримання підземної автостоянки, -

в с т а н о в и в:

у липні 2023 року представник позивача ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 7429,48 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 74,07 грн., 3 % річних в сумі 14,34 грн., а також судовий збір в сумі 2684,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що ТОВ «УК «Венеція» на підставі актів прийому-передачі від забудовника ТОВ «ТМО Ліко-Холдинг» здійснює обслуговування багатоквартирних житлових будинків у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі вбудованих підземних автостоянок (паркінгів), де забезпечує прибирання, цілодобову охорону, комунальні послуги, тощо. 09.11.2021 року ТОВ «УК «Венеція» змінило найменування з попереднього найменування ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на поточне найменування. 01.09.2009 року на підставі акту прийому-передачі підземної автостоянки «ТМО «Ліко-Холдинг» передало, а ТОВ «Ліко-Житлосервіс» прийняло на обслуговування введений в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт «Підземна автостоянка ж/б № 5 ж/м (блоки А на 29 м/місць, блок Д на 32 м/місць) по АДРЕСА_1 . Для обслуговування підземної автостоянки, утримання її у належному стані і забезпечення безпеки майна третіх осіб (власників автомобілів), TOB «Ліко-Житлосервіс» уклало відповідні договори з підрядними організаціям щодо постачання електроенергії, забезпечення цілодобової охорони та організації контрольно-пропускного посту, технічного обслуговування та ремонту системи протипожежної безпеки. Відповідач ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 за вказаною адресою. 01.05.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки № Д-2, за умовами якого позивач зобов`язався забезпечити надання послуг із утримання підземної автостоянки, зберігання транспортних засобів власника на стоянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач зобов`язався оплачувати послуги позивача з обслуговування стоянки і брати участь у витратах на її утримання в строк та на умовах, що передбачені цим договором. Однак, 06.09.2021 року між позивачем та відповідачем було підписано угоду про розірвання договору № Д-2 від 01.05.2018 р. Позивач вказує, що вкінці жовтня на початку листопада 2021 року власники машиномісць не могли досягти одноголосного рішення щодо подальшої моделі обслуговування паркінгу, а позивач продовжував обслуговувати паркінг по квітень 2022 року включно. За період з жовтня 2021 р. по квітень 2022 р. позивачем були надані послуги по кожному машиномісцю, в т.ч. і машиномісцю, яке належить відповідачу, на суму 7429,48 грн. Після тривалого обговорення, власниками машиномісць в паркінгу було прийнято рішення укласти із позивачем єдиний договір від імені власників всіх машиномісць, на підписання якого був уповноважений власник машиномісця № НОМЕР_2 ОСОБА_2 , однак, останній, відмовився підписувати направлений позивачем договір № А-1 від 01.12.2021 року. Позивач вказує, що у відповідача, як власника машиномісця АДРЕСА_3 , перед позивачем наявна заборгованість по оплаті за надані послуги в сумі 7429,48 грн., на яку позивачем було нараховано суму 3 % річних в розмірі 14,34 грн. та інфляційні витрати в сумі 74,07 грн. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежну сплату відповідачем на користь позивача коштів за надані житлово-комунальні послуги, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути зазначену заборгованість із відповідача на користь позивача в примусовому порядку.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В серпні 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що між сторонами була підписана угода про розірвання договору № Д-2 від 01.05.2018 року, що свідчить про фактичне припинення договірних відносин, однак, позивач у невстановлений спосіб продовжив здійснювати нарахування оплати за послуги, які фактично не надавались, а відтак відсутні підстави для стягнення суми заборгованості із відповідача, нарахованої після припинення між сторонами договірних відносин.

В серпні 2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що припинення договірних відносин між сторонами не призвело до фактичного припинення надання послуг позивачем, а відтак відповідач як власник машиномісця має сплатити на користь позивача кошти за фактично надані та отримані житлово-комунальні послуги.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.08.2023 року, було вирішено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, до розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач здійснює обслуговування багатоквартирних житлових будинків у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі вбудованих підземних автостоянок (паркінгів), де забезпечує прибирання, цілодобову охорону, комунальні послуги тощо на підставі актів прийому-передачі підземної автостоянки на обслуговування від забудовника ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг».

09.11.2021 року ТОВ «УК «Венеція» змінило найменування з попереднього найменування ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на поточне найменування.

01.09.2009 року на підставі акту прийому-передачі підземної автостоянки «ТМО «Ліко-Холдинг» передало, а ТОВ «Ліко-Житлосервіс» прийняло на обслуговування введений в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт «Підземна автостоянка ж/б № 5 ж/м (блоки А на 29 м/місць, блок Д на 32 м/місць) по АДРЕСА_1 .

Для обслуговування підземної автостоянки, утримання її у належному стані і забезпечення безпеки майна третіх осіб (власників автомобілів), TOB «Ліко-Житлосервіс» уклало відповідні договори з підрядними організаціям щодо постачання електроенергії, забезпечення цілодобової охорони та організації контрольно-пропускного посту, технічного обслуговування та ремонту системи протипожежної безпеки.

Відповідач ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 за вказаною адресою, що підтверджується наявними у справі доказами.

01.05.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки № Д-2, за умовами якого позивач зобов`язався забезпечити надання послуг із утримання підземної автостоянки, зберігання транспортних засобів власника на стоянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач зобов`язався оплачувати послуги позивача з обслуговування стоянки і брати участь у витратах на її утримання в строк та на умовах, що передбачені цим договором.

06.09.2021 року між позивачем та відповідачем було підписано угоду про розірвання договору № Д-2 від 01.05.2018 р.

Позивач вказує, що вкінці жовтня на початку листопада 2021 року власники машиномісць не могли досягти одноголосного рішення щодо подальшої моделі обслуговування паркінгу, а позивач продовжував обслуговувати паркінг по квітень 2022 року включно, та за період з жовтня 2021 р. по квітень 2022 р. позивачем були надані послуги по кожному машиномісцю, в т.ч. і машиномісцю, яке належить відповідачу, на суму 7429,48 грн.

Однак, відповідач зазначену заборгованість на користь позивача за надані послуги в добровільному порядку не сплатив, що свідчить про наявність підстав для стягнення цього боргу в примусовому порядку.

Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що між сторонами фактично відбулось розірвання договірних відносин, однак, позивач у невстановлений спосіб продовжив здійснювати нарахування оплати за послуги, які фактично не надавались, а відтак відсутні підстави для стягнення суми заборгованості із відповідача, нарахованої після припинення між сторонами договірних відносин.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій та вчинків осіб, які породжують права та обов`язки.

Цивільні права та обов`язки зокрема, виникають з договорів та інших правочинів. Внаслідок укладення договору сторони набувають права та обов`язки.

Їх зміна та припинення має відбуватися у такій же формі, як і укладення договору. У разі порушення прав та обов`язків сторін договору їх захист відбувається способами, передбаченими ст. 16 ЦК України. Зокрема, такими способами є визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення тощо.

Таким чином, особа, права якої порушені, вправі ставити питання про визнання договору припиненим (розірваним).

Для визначення моменту припинення (розірвання) договору слід виходити з того, як зазначене питання врегульоване в самому правочині, а за відсутності такого врегулювання мають застосовуватися приписи розділу II глави 53 ЦК України, якими врегульовані питання укладення, зміни та розірвання договору та положення глави 63 ЦК щодо регулювання послуг.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом (ст. 905 ЦК)

Статтею 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов`язки.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 5.1 договору, укладеного 01.05.2018 року між позивачем та відповідачем, вбачається, що істотною умовою договору є також і умова щодо права сторони Договору припинити його дію, повідомивши іншу сторону про такий намір за 30 днів до закінчення строку його дії .

07.09.2021 року позивачем було направлено відповідачу повідомлення про розірвання договору, в якому серед іншого відповідача було повідомлено про те, що із 01.10.2021 року відповідачу буде обмежено надання комунальних послуг.

В ході розгляду справи було встановлено, що між сторонами було 06.09.2021 року було підписано угоду про розірвання договору № Д-2 від 01.05.2018 року.

Правовідносини між власником машиномісця в підземному паркінгу з приводу надання послуг на його утримання і обслуговування та особою, яка надає такі послуги, виникають виключно на підставі укладеного між ними договору.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При вирішенні даного спору, суд приймає до уваги те, що факт використання відповідачем машиномісця не свідчить про продовження дії Договору № Д-2 від 01.05.2018 року про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, оскільки, машиномісце належить відповідачу на праві приватної власності і факт його використання не може сам по собі бути підставою для сплати позивачу за певні послуги без укладення відповідного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідач, будучи власником машиномісця, розташованого в підземній автостоянці, є вільним в укладенні будь-яких договорів, зокрема що стосується утримання належного йому на праві власності машиномісця й забезпечення його у належному санітарно-технічному стані, є вільним у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог чинного законодавства і не може бути обмеженим у здійсненні свого права власності, крім випадків, встановлених законом, а тому доводи сторони відповідача щодо безпідставності нарахування плати за послуги і стягнення цієї плати із власника майна без відповідного договору є слушними.

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною позивача не доведено правомірність надання та, відповідно, отримання відповідачем житлово-комунальних послуг, після розірвання договору про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, а відтак відсутні достатні та законні підстави для нарахування за період із жовтня 2021 р. по квітень 2022 р., та, відповідно, стягнення із відповідача основної суми заборгованості за ці послуги, а відтак в задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідач на користь позивача боргу в сумі 7429,48 грн. слід відмовити.

Крім того, з огляду на те, що суд не знайшов достатніх підстав для стягнення із відповідача на користь позивача основної суми заборгованості за житлово-комунальні послуги, а відтак відсутні підстави для задоволення похідних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

В порядку ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На підставі викладеного, та керуючись статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги із утримання підземної автостоянки, відмовити.

Судові витрати залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.П. Чередніченко