ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/4651/21

Провадження № 22-ц/4820/1651/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

ОСОБА_1 зазначила, що 15 січня 2010 року сторони уклали договір позики, за умовами якого вона позичила ОСОБА_2 3 000 доларів США, а та зобов`язався повернути грошові кошти на першу вимогу. На підтвердження факту укладення договору та передачі коштів відповідачка видала їй розписку. 23 січня 2021 року позивачка висунула ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів у семиденний строк з моменту пред`явлення цієї вимоги, наразі ОСОБА_2 не виконала зобов`язання за договором позики щодо повернення грошових коштів. Позивачка має право на одержання від ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 15 січня 2010 року по 26 січня 2021 року в сумі 3 966 доларів 18 центів США.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 3 000 доларів США боргу за договором позики та 3 966 доларів 18 центів США процентів за користування грошовими коштами.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2021 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000 доларів США заборгованості за договором позики та 3 966 доларів 18 центів США процентів за користування грошовими коштами, а всього 6 966 доларів 18 центів США, і 1 938 грн 71 коп. судових витрат.

Суд керувався тим, що ОСОБА_2 не виконала зобов`язання за договором позики та не повернула ОСОБА_1 позичені кошти, внаслідок чого з неї на користь позивачки слід стягнути неповернуту позику та нараховані проценти.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за укладеним сторонами договором позики ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 грошові кошти на першу вимогу. Протягом останніх років ОСОБА_2 проживає та працює за кордоном, у зв`язку з чим вона не отримувала вимоги ОСОБА_1 про повернення позики, а тому строк виконання зобов`язання за цим договором не настав. Оскільки ОСОБА_2 повернула ОСОБА_1 позичені кошти, то її зобов`язання за договором позики виконано належним чином і в повному обсязі. Договором позики не встановлено розмір процентів, а ОСОБА_2 отримала позику в іноземній валюті, внаслідок чого розмір заявлених у позові процентів за користування грошовими коштами не може бути визначений на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, позовна давність за вимогою ОСОБА_1 про стягнення цих процентів сплила, а ОСОБА_2 не змогла в суді першої інстанції зробити заяву про застосування позовної давності, оскільки її належним чином не було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не врахував чинні норми закону та правові позиції Верховного Суду, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та неправильно витлумачив норми статей 1048, 1049 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового судового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

15 січня 2010 року сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 3 000 доларів США, які та зобов`язалася повернути позивачці на першу вимогу. На підтвердження факту укладення договору та передавання коштів ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 розписку.

23 січня 2021 року ОСОБА_1 пред`явила ОСОБА_2 вимогу про повернення позики шляхом поштового направлення на адресу відповідачки цінного листа з описом вкладення, в якому ОСОБА_1 вимагала від ОСОБА_2 повернути борг у семиденний строк з моменту пред`явлення даної вимоги.

ОСОБА_2 повернула позивачці ОСОБА_1 позику в повному обсязі лише 11 квітня 2023 року, про що та склала розписку.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо повідомлення відповідачки про судовий розгляд

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

В силу частини другої статті 211 ЦПК України учасники справи повідомляються про місце, дату і час судового засідання судом.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання встановлений статтями 128-130 ЦПК України.

Згідно з частинами третьою, п`ятою, шостою, восьмою статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Із положень частин першої, другої, четвертої статті 130 ЦПК України слідує, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Правила надання поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року №270 (далі Правила) визначають порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку та регулюють відносини між ними.

Як передбачено пунктом 2 Правил, рекомендоване поштове відправлення реєстрований лист (рекомендований лист), поштова картка, бандероль, відправлення для сліпих, дрібний пакет, мішок «M», які приймаються для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення; повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.

Згідно пункту 99-1 Правил рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За змістом указаних норм права повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду, натомість, неналежне повідомлення судом учасників справи про дату, час і місце судового засідання є порушенням їх права на справедливий суд.

Суд викликає учасника справи у судове засідання судовою повісткою про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена учаснику справи завчасно, тобто з таким розрахунком, щоб особа, яка викликається, мала достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Судова повістка, адресована фізичній особі, вручається їй під розписку. За відсутності учасника справи або членів його сім`ї судова повістка негайно повертається до суду з поміткою про причини невручення. У такому разі днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання.

Неявка в судове засідання відповідача, якого було належним чином повідомлено про судовий розгляд, не є підставою для відкладення судового засідання. Суд вправі ухвалити заочне рішення за умови, що відповідач, який не з`явився в судове засідання, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Із довідки відділу реєстрації місця проживання (а.с. 10) слідує, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 11 березня 2021 року суд першої інстанції відкрив провадження у справі та вирішив питання про її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Справа призначалася до судового розгляду на 22 квітня 2021 року о 10 годині 45 хвилин і 25 травня 2021 року о 9 годині.

18 березня та 23 квітня 2021 року суд першої інстанції надіслав на адресу місця проживання ОСОБА_2 рекомендованим листом з повідомленням про вручення судові повістки про виклик у вказані судові засідання. Ці поштові відправлення були повернуті до суду з відміткою відділення зв`язку про їх невручення через відсутність адресата (а.с. 34-35, 43-44).

Отже, ОСОБА_2 була викликана до суду у порядку, визначеному цивільним процесуальним законом.

Оскільки ОСОБА_2 не з`явилася в судове засідання, то суд першої інстанції правомірно розглянув справу за її відсутності та ухвалив заочне рішення по суті спору.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції не повідомив її належним чином про дату, час і місце судового засідання, суперечать фактичним обставинам справи.

б) щодо стягнення позики

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статі 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із положень статті 1049 ЦК України слідує, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, яка визнається укладеною з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами.

Предметом виконання грошового зобов`язання за договором позики є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності договору позики, позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти в установлений договором строк.

Якщо сторонами не погоджено умови щодо строку повернення суми позики, то такий строк настає на вимогу позикодавця у порядку, визначеному законом.

Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором позики, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором, або строки, визначені позикодавцем (якщо договором не встановлений строк повернення позики).

Зібрані докази вказують на те, що 15 січня 2010 року між сторонами був укладений у простій письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 3 000 доларів США.

ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 позику на першу вимогу, тобто строк виконання боргового зобов`язання в договорі позики (розписці) не визначено.

23 січня 2021 року ОСОБА_1 пред`явила ОСОБА_2 вимогу про повернення позики та визначила відповідачці строк виконання зобов`язання. Таким чином, ОСОБА_1 вчинила односторонній правочин, яким в односторонньому порядку визначено умови та строки виконання двостороннього договору, що відповідало первісній волі сторін та змісту такого договірного зобов`язання.

ОСОБА_1 була вільною у вчиненні такого правочину, проте настання визначеного нею моменту, потягло за собою виникнення певних прав та обов`язків як у іншої сторони цього договірного зобов`язання, позичальника, так і у неї самої як позикодавця.

Направляючи ОСОБА_2 вимогу по повернення позики, ОСОБА_1 як позикодавець, діючи на власний розсуд, ухвалила рішення з приводу настання строку виконання основного зобов`язання позичальником, реалізувавши своє право вимоги про повернення боргу.

Подібних висновків щодо правової природи вимоги про повернення суми боргу, настання строку виконання зобов`язання дійшов Верховний Суд у постановах від 3 березня 2021 року у справі №522/799/16-ц і від 29 вересня 2021 року у справі №548/223/19.

ОСОБА_1 висунула ОСОБА_2 вимогу повернути борг у семиденний строк з моменту пред`явлення даної вимоги. У свою чергу, ОСОБА_2 не висловила заперечень щодо цієї вимоги.

Застосовуючи правила обчислення строків, визначені статтями 253, 254 ЦК України (останній день строку припадає на вихідний), строк виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики настав 1 лютого 2021 року.

На час пред`явлення позову ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 позичені кошти.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_2 не виконала зобов`язання за договором і не повернула позику, внаслідок чого з неї на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3 000 доларів США боргу.

Оскільки ОСОБА_2 повернула ОСОБА_1 позику в повному обсязі лише 11 квітня 2023 року, тобто після ухвалення судом рішення у справі, то ця обставина не є підставою для висновку про належне виконання відповідачкою зобов`язання за договором і скасування судового рішення.

ОСОБА_1 направила вимогу про повернення боргу за допомогою поштового зв`язку на зазначену в договорі (розписці) адресу ОСОБА_2 . У справі відсутні дані про повернення поштового відправлення позивачці.

Отже, посилання ОСОБА_2 про неодержання вимоги про повернення боргу та ненастання строку виконання зобов`язання за договором суперечать фактичним обставинам справи.

Вирішуючи позов у частині вимоги про стягнення позики, суд першої інстанції встановив усі обставини справи. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

в) щодо стягнення процентів

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року №679-ХІV «Про Національний банк України» (далі Закон №679-ХІV) облікова ставка Національного банку України один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

В силу пункту 1 частини першої статті 15 Закону №679-ХІV правління Національного банку України приймає рішення про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону №679-ХІV Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Із пунктів 3.1, 3.2 Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року №389, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, Національний банк визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується Національним банком одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими Національний банк може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки Національного банку залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Як передбачено пунктами 9-12 чинного Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 21 квітня 2016 року №277, облікова (ключова) ставка Національного банку (далі облікова ставка) застосовується в значенні, визначеному Законом України «Про Національний банк України» та є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці. Облікова ставка встановлюється на основі підготовлених Національним банком комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку на черговому або позачерговому засіданні з питань монетарної політики після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Національний банк оприлюднює розмір облікової ставки на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку.

Законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлено, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого Національний банк України встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління Національного банку України та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти (див. постанову Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16).

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки Національного банку України, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Саме такі висновки щодо стягнення процентів за позикою у валюті Верховний Суд зробив у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц та у постанові від 20 липня 2022 року у справі №757/27034/19-ц.

Укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договором позики не встановлено розмір процентів, а ОСОБА_2 отримала позику в іноземній валюті, внаслідок чого розмір заявлених у позові процентів за користування грошовими коштами не може бути визначений на рівні облікової ставки Національного банку України.

У зв`язку з цим, позов ОСОБА_1 в частині стягнення процентів є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини та норми закону.

г) щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно зі статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.

Законом установлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Позовна давність може бути застосована лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом першої інстанції рішення у справі.

Виключенням із цього правила може бути лише те, що відповідач не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. У такому випадку відповідач може заявити про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц).

Водночас, у постанові від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Оскільки позов ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами є безпідставним, то позовна давність до цих позовних вимог не може бути застосована. До того ж, ОСОБА_2 , яка була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, не зверталася до цього суду з заявою про застосування позовної давності, внаслідок чого така заява не може бути розглянута судом апеляційної інстанції.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 про стягнення позики ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Водночас при вирішенні спору в частині вимог про стягнення процентів суд першої інстанції не врахував усі обставини справи та не застосував правильно норми чинного законодавства, у зв`язку з чим ухвалене ним заочне рішення в цій частині не може залишатися в силі.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 966 доларів 18 центів США процентів за користування грошовими коштами слід відмовити.

Щодо зміни розподілу судових витрат між сторонами

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує норми статті 141 ЦПК України, згідно яких судовий збір та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 заявлено з ціною 6 966 доларів 18 центів США та задоволено на суму 3 000 доларів США, тобто на 43,07% (3000?100:6 966,18), а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід присудити судовий збір за подання позову у розмірі 835 грн (1938,71?43,07%).

Водночас з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 305 грн 60 коп. судового збору за подання заяви про перегляд судового рішення (536,80?56,93%) і 1 655 грн 56 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (1938,71?150%?56,93%).

Враховуючи вимоги частини десятої статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити ОСОБА_2 від сплати ОСОБА_1 судового збору за подання позову та присудити з ОСОБА_1 на користь відповідачки судовий збір у розмірі 1 126 грн 16 коп. (305,60+1655,56-835).

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2021 року частині стягнення процентів за користування грошовими коштами та судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 966 доларів 18 центів США процентів за користування грошовими коштами відмовити.

В решті заочне рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 126 гривень 16 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Бондарчук В.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27