справа № 361/3005/22
провадження № 2-п/361/26/23
У Х В А Л А

22 вересня 2023 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді Сердинського В.С.

за участю секретаря судового засідання Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року,

встановив:

У червні 2023 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення боргу.

В обґрунтування заяви зазначив, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ним копії ухвали про відкриття провадження та судових повісток про виклик у судове засідання, призначених на 18 листопада 2022 року та на 16 січня 2023 року, а відтак і про належне повідомлення його про дату і час проведення судового засідання. Про наявність цього рішення йому (відповідачу) стало відомо після отримання постанови головного державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження №71902401. Повний текст цього рішення відповідач вперше отримав лише 06 червня 2023 року.

Також вказував на те, що 31 травня 2021 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір на виготовлення меблів №37548, відповідно до якого виконавець зобов`язується виконати роботу по виготовленню, доставці та встановленню меблів. Разом з тим, позивач належним чином не виконав умови договору. Зокрема, позивачем не внесено передплату у строк та у розмірі, передбаченому цим договором, не підготовлено місце для подальшого встановлення продукції, у зв`язку з проведенням ремонтних робіт на об`єкті. Також позивач сам неодноразово просив відтермінувати доставку мебельного виробу. Крім того, ухвалюючи рішення, судом не враховано, що пункт 7.5 вищевказаного договору передбачає право відповідача на притримання результатів робіт. Відтак, суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для розірвання договору та стягнення коштів, внесених позивачем в якості передплати.

Посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, просив суд переглянути і скасувати заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Разом з тим, просив суд просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, оскільки про судове рішення йому було невідомо до 06 червня 2023 року, а заяву про перегляд заочного рішення було подано до суду 23 червня 2023 року, тобто у межах відповідно встановленого строку.

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив заяву про перегляд заочного рішення залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали заяви про перегляд заочного рішення та матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що вищевказана заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Пунктами 3, 4 частини 2 статті 285 ЦПК України визначено, що у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано договір від 31 травня 2021 року №37548 «Про виготовлення меблів», укладений між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором про виготовлення меблів від 31 травня 2021 року у розмірі 112 гривня 86 копійок, з яких: 35 800 грн заборгованість за основним боргом, 67 483 грн заборгованість за пенею, 1109 грн 31 коп. три проценти річних від суми заборгованості, 7679 грн 55 коп. інфляційне збільшення заборгованості.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 120 грн 72 коп.

Зі змісту рішення суду вбачається, що відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними у справі документами. Крім того, відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву.

Звертаючись до суду у цій справі позивач зазначив зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 значиться зареєстрованим за вищевказаною адресою і по теперішній час (а.с. 43).

Направлена на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судова кореспонденція про судовий розгляд цивільної справи останнім не була отримана та повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 21, 28).

Положення ч.ч. 5, 6 ст. 128 ЦПК України визначають, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасниками судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судового повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б).

З огляду на зазначене, а також з урахуванням положень ст. 128 ЦПК України та висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд даної справи та йому направлялась ухвала суду та позовна заява з документами до неї.

Викладене свідчить про те, що суд виконав покладений на нього обов`язок повідомити учасників про дату, час та місце розгляду справи, а відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не скористався своїм правом взяти участь у судовому засіданні, не подав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки, причин неподання відзиву на позов тощо.

Так, відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідач у заяві про перегляд заочного рішення вказує на те, що не погоджується із ухваленим рішенням та стверджує, що судом не у повній мірі було досліджено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Поряд з цим, до заяви про перегляд заочного рішення жодного доказу в розумінні положень ст. 76 ЦПК України не додано.

Крім того, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову до заяви про перегляд заочного рішення відповідачем не додано.

Сукупність обставин, визначених статтею 285 ЦПК України, судом встановлено не було, а відповідачем їх наявність не доведена.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення з дотриманням вимог чинного законодавства.

Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП],№28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з наведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки в позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин, посилання відповідача не є доказами, що мають істотне значення для правильного вирішення справи в розумінні положень ч. 1 ст. 288 ЦПК України, а є підставою для апеляційного перегляду рішення суду, оскільки суд першої інстанції не може скасувати заочне рішення суду для надання іншої правової оцінки тим самим доказам у справі.

Частиною 3 ст. 287 ЦПК України визначено, що у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 285-288 ЦПК України, суд

ухвалив:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду.

Заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року у цивільній справі №361/3005/22, провадження №2/361/1176/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення боргу, залишити без задоволення.

На заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року протягом тридцяти днів може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Сердинський