Постанова

Іменем України

26 вересня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9437/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 27 лютого 2023 року

у цивільній справі №344/3124/21 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал", Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк"

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

У С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" (далі - ТОВ "Вердикт Капітал", Товариство), Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (далі - ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", Банк), в якому просив визнати недійсним Договір №212009 від 28 листопада 2019 року, укладений між відповідачами, про відступлення права вимоги за кредитним договором №2/08/16-05 від 21.07.2008.

Позовна заява мотивована тим, що між відповідачами укладено договір відступлення права вимоги на підставі неповного з`ясування та недоведеності всіх обставин, що мають істотне значення; при укладенні договору порушено положення закону відносно боржника. Договір укладено з ТОВ "Вердикат Капітал", який вважає себе правонаступником, без поштових повідомлень, надісланих боржнику про укладення оспорюваного договору та без ліцензії на фінансову діяльність.

Також в обґрунтування позовної заяви посилався на те, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки в період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд не врахував правового висновку, висловленого в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 та від 31.10.2018 у справі №465/646/11.

Суд порушив норми процесуального права та відмовив в задоволенні всіх клопотань позивача.

Вказував, що суд дійшов протиправних висновків, що внаслідок укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги відбулася звичайна заміна кредитора, яка не змінила виникнення нових кредитних правовідносин; між укладенням оспорюваного правочину та заборгованістю позивача відсутній причинно-наслідковий зв`язок, адже заборгованість утворилася не внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги.

Вважав, що судом проігноровано всі докази та проголошено протиправне рішення, яке ухвалено з порушенням принципів верховенства права та рівності сторін.

За наведених обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач - ТОВ "Вердикт Капітал" подав відзив, в якому просив в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. В обґрунтування відзиву зазначив, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки оспорюваний позивачем договір жодним чином не порушує його прав як позичальника (боржника) за кредитним договором. Також зазначив, що є безпідставними доводи позивача про відсутність у Товариства ліцензії на здійснення фінансової діяльності, оскільки на день укладення договору про відступлення права вимоги відомості, щодо ТОВ "Вердикт Капітал" були внесені до державного реєстру фінансових установ; у ТОВ "Вердикт Капітал" наявне свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК 249 від 04.02.2010, а тому Товариство може бути стороною договору факторингу.

Позивач в судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача ТОВ "Вердикт Капітал" - Змієвська Т. П. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідач - ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк".

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача ВАТ "Вердикт Капітал" Змієвської Т. П., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2019 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБІ Банк» Луньо Ілля Вікторович, та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір №212009 про відступлення прав вимоги (далі - Договір).

За вказаним Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, банк відступає новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців та/або юридичних осіб зазначених у Додатку 1 до цього Договору включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, Додатку №3, Додатку №4. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором, оригінал якого дослідження судом в судовому засіданні (том 1, а. с. 73-75).

Згідно Додатку №1 до Договору про відступлення прав вимоги №212009 від 28.11.2019 Реєстру договорів, права вимоги за яким відступають, та боржників за такими договорами станом на 28.11.2019, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №2/08/16-05 від 21.07.2008, за яким загальний залишок заборгованості (без пені) становить 1 098 809 грн (п. 109 Додатку №1) (том 1, а. с. 70-72).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

29 листопада 2022 року Верховний Суд у справі №910/745/20 досліджував питання щодо ефективного способу захисту при оскарженні відступлення права вимоги.

Верховний Суд у вищезгаданій постанові від 22.11.2022 зазначив: "За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами вирішення відповідного спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого вона звернулася до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Такі правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/23369/17.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (такий же правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 сформулювала правовий висновок про те, що звернення з позовом про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги є неналежним та неефективним способом захисту прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. Отже, інтерес позивача (не вважає себе боржником) у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права.

Таким чином, суд має з`ясувати, чи було порушено право позивача, і у чому саме полягає таке порушення та яким чином може бути відновлено у даному спорі, і у залежності від встановлених обставин справи вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір порушує його права, як боржника за кредитним договором, оскільки його не повідомляли про зміну кредитора, в якого відсутня ліцензія на здійснення фінансової діяльності. Також, як на підставу недійсності договору про відступлення права вимоги вказав на те, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки в період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Водночас, статтею 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Також в матеріалах справи відсутні докази, щодо відсутності можливості заміни кредитора у зобов'язанні, що виникає з кредитного договору. Отже, перехід прав кредитора за кредитним договором ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" до ТОВ "Вердикт Капітал" за оспорюваним договором відбувся на умовах кредитного договору, тобто виключно на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Відтак, з урахуванням правової природи оспорюваного договору (відступлення права вимоги), та, відповідно, змісту статей 512, 514, 518 Цивільного кодексу України позивач як боржник не позбавлений права висувати проти вимог нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав (міг мати) проти первісного кредитора, у разі пред`явлення таких вимог.

Посилання позивача на неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" теж не свідчить про порушення прав позивача, укладенням договору відступлення права вимоги, оскільки положення даного закону застосовуються у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Більше того, даний закон вже втратив свою чинність.

Отже, зазначені позивачем обставини в обґрунтування позову не свідчать про порушення його права та/або інтересу, як боржника за кредитним договором, і в результаті визнання оспорюваного договору недійсним, такі права не буде захищено та відновлено.

Інших конкретних фактів порушення власних майнових прав та інтересів внаслідок укладення спірного договору позивач не навів, як і не довів, що в результаті визнання такого договору недійсним його права, як боржника, буде захищено та відновлено.

Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону приводить до висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, на його думку, порушеного права.

У постанові від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 148).

Таким чином, в задоволенні позову ОСОБА_1. слід відмовити з тих підстав, що обрано неналежний та неефективний спосіб захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки в позові слід відмовити у зв'язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту, а суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що оспорюваний договір не порушує прав позивача, колегія суддів, з урахування вищенаведеного, дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає у зміні його мотивувальної частини.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року - змінити у мотивувальній частині, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська