КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8368/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Петров Д.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

секретар - Ольшевський П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суд міста Києва від 17 лютого 2023 року,

встановив:

у жовтні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселити її у вказану квартиру та встановити її право користування кімнатою площею 11,4 кв.м.

Рішенням Подільського районного суд міста Києва від 17 лютого 2023 року позов було задоволено частково, усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_5 та відповідача - ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що їй на праві власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1 . Інша частина квартири належить відповідачу ОСОБА_2 . Вказувала, що відповідач проживає у спірній квартирі та перешкоджає її вселенню у квартиру, яка має три окремі кімнати, та користуванню нею. За таких обставин просила вселити її у вказану квартиру та встановити її право користування кімнатою площею 11,4 кв.м.

Рішенням Подільського районного суд міста Києва від 17 лютого 2023 року позов було задоволено частково, усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення. В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником 1/6 частини квартири і відповідач перешкоджає їй у користуванні її власністю. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 317, 321, 369, 391 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивачем не доведено чинення відповідачем їй перешкод у користуванні квартирою, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції правильно застосував норми статті 391 ЦК України та дійшов вірного висновку про усунення позивачу перешкод у здійсненні права власності та вселення її до спірної квартири, оскільки вона є її співвласником та не має доступу до своєї власності через неправомірні дії відповідача.

З моменту виникнення у позивача наміру вселитися у вказану квартиру та перешкоджання відповідача у цьому її право було порушене, тому суд дійшов вірного висновку про необхідність його поновлення шляхом вселення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що відповідач не чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою є безпідставними, оскільки спростовуються поясненнями сторін про наявність конфліктної ситуації з приводу користування цим житлом та зверненням позивача до органів поліції з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2 , яка полягала у ненаданні доступу до вищевказаної квартири.

Докази про те, що відповідачем було надано доступ позивачу до спірної квартири з метою користування належною їй часткою в матеріалах справи відсутні.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідача вказувала, що у спірній квартирі відсутня кімната, яка за розміром площі відповідала б частці у праві власності позивача, а отже її проживання там є неможливим, що суперечить позиції відповідача про те, що ОСОБА_1 не чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач та відповідач є рідними сестрами, а спір щодо квартири між ними існує з 2008 року, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 липня 2008 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2008 року (справа №2-1436/08).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири на підставі Подільського районного суду м. Києва від 01 липня 2008 року, що набрало законної сили. Отже, позивач у законний спосіб набула право власності на частку в спірному житлі, однак через протиправні дії відповідача не може реалізувати свої правомочності власника щодо цього житла.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Установивши, що позивач є законним власником частки у спірній квартирі, суд першої інстанції надав належну правову оцінку його доводам щодо втручання у його право на мирне володіння майном, обґрунтовано констатувавши незаконність такого втручання.

Крім того, суд зауважує, що вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла.

Як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суд міста Києва від 17 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді