Справа № 214/5420/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 серпня 2023 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Стаднік Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/5420/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

Представники:

від позивача ОСОБА_2 ,

від відповідача адвокати Бондаренко О.В., Стаднік Я.В.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою 14 жовтня 2022 року, в якій просила суд: стягнути з АТ «Криворізька теплоцентраль» на її користь невиплачену заробітну плату за січень 2021 року в розмірі 1731 грн. 92 коп., компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 514 грн. 38 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 квітня 2021 року по дату ухвалення рішення суду, з розрахунку середньоденного заробітку в сумі 978 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача на її користь 992 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що до 12 квітня 2021 року ОСОБА_1 працювала в АТ «Криворізька теплоцентраль» та відповідно до наказу №72-к про припинення трудового договору (контракту) від 12 квітня 2021 року була звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Під час її трудової діяльності на підприємстві з 11 листопада 2020 року по 15 січня 2021 року вона була непрацездатною, про що свідчать листки непрацездатності серії АДЮ №259859 від 11 листопада 2020 року (первинний, з 11 листопада 2020 року по 04 грудня 2020 року) та серії АДЮ №284527 від 05 грудня 2020 року (продовження попереднього листка непрацездатності, період з 05 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року). До роботи вона повинна була стати з 16 січня 2021 року, який був робочим днем відповідно до розпорядження КМУ від 30 вересня 2020 року №1191-р «Про перенесення робочих днів у 2021 році». Так, 16 січня 2021 року ОСОБА_1 вийшла на роботу та перебувала на підприємстві до 14.35 год. Цього ж дня, під час її перебування на роботі, близько 12.00 год. з нею стався нещасний випадок начальник служби економічної безпеки АТ «Криворізька теплоцентраль» застосував у відношенні неї фізичну силу, а саме наніс їй кілька ударів ногою в область правого колінного суглобу, внаслідок чого вона отримала травму колінного суглобу, що за ступенем тяжкості належить до тяжких. Приблизно о 13.55 год. на роботу викликали карету швидкої медичної допомоги та о 14.35 год. її направили до травмпункту КП «Криворізька міська клінічна лікарня №8» КМР, де надали медичну допомогу. Після травмування та до 22 лютого 2021 року вона була непрацездатною. Таким чином, у січні 2021 року ОСОБА_1 відпрацювала 1 робочий день 16 січня 2021 року. Вже після звільнення їй стало відомо, що заробітну плату за 16 січня 2021 року як робочий день підприємство їй не нарахувало та відповідно не виплатило, у тому числі й при проведенні повного розрахунку при звільненні. Своїми діями АТ «Криворізька теплоцентраль» порушило приписи ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці», а тому має сплатити примусово, за рішенням суду, заробітну плату за січень 2021 року в розмірі 1731 грн. 92 коп., компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 514 грн. 38 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 квітня 2021 року по дату ухвалення рішення суду (з розрахунку, що розмір її середньоденної заробітної плати на день звільнення складає 978 грн. 00 коп.).

Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.31).

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль» - адвокат Стаднік Я.В. подала відзив на позов (а.с.39-41). Свої заперечення по суті пред`явлених вимог представник мотивувала тим, що 16 січня 2021 року ОСОБА_1 дійсно перебувала на робочому місці в АТ «Криворізька теплоцентраль», коли з нею трапився нещасний випадок, що призвів до настання тимчасової непрацездатності. Як вказує сама ОСОБА_1 , після травмування 16 січня 2021 року до 22 лютого 2021 року вона була непрацездатною. Враховуючи той факт, що за наданням медичної допомоги ОСОБА_1 звернулася всередині робочого дня, а не по його завершенню, медичною установою їй було видано листок непрацездатності саме з 16 січня 2021 року з дня звернення, тому правові підстави для нарахування заробітної плати за цей день відсутні. Відповідні відмітки про непрацездатність ОСОБА_1 саме з 16 січня 2021 року на підставі наданих нею ж документів було внесено відповідальними посадовими особами АТ «Криворізька теплоцентраль» до табелю обліку робочого часу. Окремо представник відповідача акцентувала увагу, що дії підприємства щодо ненарахування позивачеві заробітної плати за 16 січня 2021 року є правомірними, адже підстави для кваліфікації цього дня як робочого відсутні відповідно до положень п.п.2.5, 2.6 Наказу МОЗ України №455 від 13 листопада 2011 року «Про затвердження інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» відсутні. До того ж листок непрацездатності у разі травми видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування на стаціонарі; особам, які звернулися за допомогою та визнані непрацездатними по завершенню робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня. Додатково представник зауважила, що ОСОБА_1 пропущений без поважних причин строк звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, що визначає наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим представник просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

30 грудня 2022 року позивач подала відповідь на відзив АТ «Криворізька теплоцентраль» (а.с.54-57). Позивач зауважила, що 16 січня 2021 року вона перебувала на підприємстві з 08.00 год. до 14.35 год. (тобто 6 год. 35 хв.), а тому цей день повинен бути відображений у табелі обліку робочого часу за січень 2021 року. Однак, зробивши у табелі позначку «ТН» за 16 січня 2021 року, незважаючи на факт перебування позивача на робочому місці більше половини робочого дня, відповідач не забезпечив виконання вимог ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці». Щодо строку звернення її до суду з позовом, то позивач вважає, що правові підстави для його застосування у даному випадку відсутні.

18 січня 2023 року на адресу суду від представника відповідача засобами поштового зв`язку надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с.63-64).

29 серпня 2023 року позивач подала додаткові пояснення, в яких акцентувала увагу, що лікарняні виплачуються за календарні дні, а не за години, тобто їх виплата за частину невідпрацьованих годин у зв`язку з настанням тимчасової непрацездатності не передбачена. Отже, за відпрацьований робочий день роботодавець повинен нарахувати працівникові заробітну плату, а листок непрацездатності підлягає оплаті вже з другого дня тимчасової непрацездатності.

Ухвалою суду від 30 серпня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, заяву позивача про допит свідка від 19 липня 2023 року залишено без розгляду з огляду на відмову від неї сторони позивача (п.17 протоколу с/з).

Присутні в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль» Стаднік Я.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, вислухавши позицію учасників справи, суд доходить такого висновку.

Судом встановлено, що з 24 січня 2014 року по 12 квітня 2021 року ОСОБА_1 працювала в АТ «Криворізька теплоцентраль» на різних посадах, у тому числі з 18 вересня 2017 року була переведена на посаду фінансового директора, що в подальшому, 03 червня 2019 року, перейменована на посаду «заступник голови правління з питань фінансів». Звільнена із займаної посади 12 квітня 2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України відповідно до наказу №72-к від 12 квітня 2021 року про припинення трудового договору (контракту). Вказані обставини встановлено за записами в трудовій книжці, виданій на ім`я позивача (а.с.9-11) та копії наказу про звільнення (а.с.12).

Під час трудової діяльності в АТ «Криворізька теплоцентраль» мали місце випадки перебування ОСОБА_1 на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, зокрема, в період з 11 листопада 2020 року по 15 січня 2021 року, про що свідчать листки непрацездатності серії АДЮ №259859 від 11 листопада 2020 року (первинний, з 11 листопада 2020 року по 04 грудня 2020 року) та серії АДЮ №284527 від 05 грудня 2020 року (продовження попереднього листка непрацездатності, період з 05 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року) (а.с.13, 14). До роботи вона повинна була стати з 16 січня 2021 року, який був робочим днем відповідно до розпорядження КМУ від 30 вересня 2020 року №1191-р «Про перенесення робочих днів у 2021 році».

Так, 16 січня 2021 року ОСОБА_1 вийшла на роботу та перебувала на території АТ «Криворізька теплоцентраль» до 14.35 год. Факт виходу на роботу позивача саме 16 січня 2021 року після закриття лікарняного листа відповідач в ході розгляду справи не оспорював, як і факт перебування її на робочому місці цього ж дня.

Судовим розглядом встановлено, що 16 січня 2021 року об 11.30 год., під час перебування ОСОБА_1 в адміністративній будівлі АТ «Криворізька теплоцентраль», з нею трапився нещасний випадок за обставин, зазначених в акті розслідування нещасного випадку форми Н-1/П від 27 серпня 2021 року (а.с.16-20). У результаті нещасного випадку ОСОБА_1 була травмована. Приблизно о 13.55 год. на територію підприємства працівники викликали карету швидкої медичної допомоги та о 14.35 год. ОСОБА_1 направили до травмпункту КП «Криворізька міська клінічна лікарня №8» КМР, де надали медичну допомогу. За висновком лікарів КП «Криворізька міська лікарня №1» КМР, отримана ОСОБА_1 травма за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких.

Як слідує з відповіді Криворізької станції екстреної медичної допомоги за №365 від 03 липня 2023 року (а.с.91), 16 січня 2021 року бригадою ЕМД за викликом, який надійшов о 13.55 год. за адресою: АДРЕСА_1 , була надана медична допомога ОСОБА_1 ; о 14.35 год. ОСОБА_1 госпіталізовано до КП «Криворізька міська клінічна лікарня №8» КМР з діагнозом: забій правого плечового суглобу, правого колінного суглобу.

Розглядаючи справу, суд приймає як доведений факт настання нещасного випадку з ОСОБА_1 16 січня 2021 року об 11.30 год., в результаті якого вона отримала травму. При цьому, оцінку обставинам нещасного випадку, діям інших осіб, які були причетні до його настання суд не надає, оскільки це не має відношення до предмету спору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що після звільнення з посади 12 квітня 2021 року АТ «Криворізька теплоцентраль» не провело з нею належним чином повний розрахунок при звільненні, а саме не нарахувало та не виплатило їй заробітну плату за 16 січня 2021 року як робочий день. Позивач вважає, що сам по собі факт настання нещасного випадку цього дня та звернення її за наданням медичної допомоги не виключає обов`язок роботодавця нарахувати та виплатити їй заробітну плату за цей день, який вона майже повністю відпрацювала, адже перебувала на робочому місці до 14.35 год. Оскільки добровільно заборгованість по заробітній платі за 16 січня 2021 року підприємство їй не виплачує, не визнаючи право на отримання заробітної плати за цей день загалом, тому за захистом трудових прав вона звернулася до суду з даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених позовних вимог, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст.16 ЦК України та КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст.19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ст.233 КЗпП України, суд доходить висновку, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. При цьому, вимоги працівника як про стягнення заробітної плати, так і допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Відтак доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Наряду з правом на отримання заробітної плати співіснує право працівників на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності. У розумінні ст.ст.22, 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Порядок, умови видачі та продовження листків непрацездатності визначено Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом МОЗ від 13 листопада 2001 року №455 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), порядок заповнення Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 листопада 2004 року №532/274/136-ос/1406.

Так, у п.2.1 Інструкції №455 визначено, що у разі захворювання чи травми на весь період тимчасової непрацездатності до відновлення працездатності або до встановлення групи інвалідності МСЕК видається листок непрацездатності, що обраховується в календарних днях. Листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі (п. 2.5 Інструкції №455).

При цьому, п.2.6 Інструкції №455 передбачено, що особам, які звернулися за медичною допомогою та визнані непрацездатними по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня.

Отже, якщо застрахована особа не виявила бажання отримати листок непрацездатності з наступного робочого дня (листок непрацездатності працівнику виданий після закінчення робочого дня), тимчасова непрацездатність у застрахованої особи розпочинається із дня видачі листка непрацездатності (установлення тимчасової непрацездатності), тобто перший день непрацездатності співпадає з відпрацьованим працівником днем. У такому разі допомога по тимчасовій непрацездатності застрахованій особі надається у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати. При цьому відлік календарних днів тимчасової непрацездатності починається саме з дати видачі листка непрацездатності.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Як слідує з наданого позивачем розрахункового листа за січень 2021 року (а.с.21), будь-які нарахування у формі заробітної плати за відпрацьовані у січні 2021 року дні у ОСОБА_1 відсутні. У корегуючому табелі обліку робочого часу (а.с.45) по ОСОБА_1 16 січня 2021 року зафіксоване з відміткою «ТН» (тимчасова непрацездатність).

Надану позивачем довідку про нарахування по лікарняному листу від 09 лютого 2021 року (а.с.22) суд вважає неналежним доказом у розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки вона не містить в собі інформацію щодо предмета доказування: в ній зазначені відомості про нарахування по лікарняним листкам, у тому числі листку непрацездатності серії АДЮ №259859 від 11 листопада 2020 року (первинному, з 11 листопада 2020 року по 04 грудня 2020 року), в той час як предмет спору стосується 16 січня 2021 року та його кваліфікації як робочий день чи лікарняний.

Позаяк, заперечуючи проти заявлених вимог, на підтвердження своїх доводів представник відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль» надала суду копію листка непрацездатності серії АДЮ №284925, виданого 16 січня 2021 року ОСОБА_1 КП «Криворізька міська лікарня №1» КМР, в якому чітко зазначено, що лікарняний листок відкрито з 16 січня 2021 року, станом на 12 лютого 2021 року вона продовжувала хворіти, режим лікування амбулаторне (а.с.104). Зазначений листок непрацездатності ОСОБА_1 особисто надала до підприємства на підтвердження поважності причин відсутності на роботі та задля здійснення їй нарахування виплат по тимчасовій непрацездатності.

Аналізуючи обсяг наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що хоча й 16 січня 2021 року ОСОБА_1 вийшла на роботу, вказаний день за графіком був робочим, однак оскільки цього дня настала тимчасова непрацездатність в результаті нещасного випадку, що стався з нею на виробництві, та саме з 16 січня 2021 року, за її згодою, відкрито лікарняний, тому правові підстави для нарахування за цей день заробітної плати відсутні. Приходячи до такого висновку суд зауважує, що положеннями чинного законодавства України передбачено виплату лікарняних за календарні дні, а не за години, тобто їх виплата за частину невідпрацьованих годин у зв`язку з настанням тимчасової непрацездатності не передбачена.

Суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів. При цьому позивач при зверненні до суду доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, не подала. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого сторонами окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем та її представником поза розумним сумнівом не доведено належними та допустимими доказами наявність у АТ «Криворізька теплоцентраль» перед ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за 16 січня 2021 року. Виходячи зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків та неспростованих презумпцій щодо фактів відносно спору суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення пред`явлених ОСОБА_1 вимог відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору за пред`явлення позову на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», ухвалення рішення на користь відповідача та не заявлення вимог про відшкодування понесених відповідачем процесуальних витрат по справі, а тому судовий збір по справі слід покласти на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 136, 141, 258-259, 263-265, 274, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», , юридична адреса: вул. Електрична, буд.1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Повне рішення суду складено 04 вересня 2023 року.

Суддя А.В. Ткаченко