Справа №949/258/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

представника позивача: Неживка І.В.,

відповідача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференцзв`язку справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію 1/2 вартості спільного автомобіля марки «Hyundai іх20», VIN НОМЕР_1 , 2015 року випуску, що становить 157 759,00 грн., а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 10 жовтня 2019 між ними було укладено шлюб, за період якого у них народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте стосунки між ними не склались, тривалий час сторони не проживають разом, не підтримують стосунки, не ведуть господарства. Рішенням суду від 31 січня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час спільного проживання в шлюбі, ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Hyundai іх20», реєстраційний номер НОМЕР_2 , VTN TMAPU81DBFJ185780, 2015 року випуску, який вони купували в Норвегії та за його придбання 13 листопада 2020 року було сплачено 6400 доларів США. Окрім того, за доставку автомобіля ними було сплачено 1200 доларів США, 1950 доларів США було сплачено за розмитнення та за послуги брокера, за 100 доларів США проведено сертифікацію, 500 доларів США вони сплатили за послуги з підшукання автомобіля. 27 листопада 2020 року автомобіль було зареєстровано на Відповідача. Коли стосунки між ними припинились, відповідач одноособово користувався транспортним засобом та не надавав позивачу доступу до нього та до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. У жовтні 2022 року на сайті з продажу автомобілів «auto.ria.com» відповідачем було розміщено оголошення з продажу вказаного автомобіля за кошти в сумі 10 500 доларів США, що було еквівалентно 422 940 грн. З приводу продажу автомобіля позивач зверталась до Відповідача, однак він приховував від неї будь-які відомості. Проте згодом у одній з розмов він повідомив, що не має в розпорядженні транспортного засобу. Тоді ж позивач зрозуміла, що їх спільний автомобіль відчужено без її згоди. Пізніше із інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, їй стало відомо, що 11 жовтня 2022 року в ТСЦ 8046 відбулась перереєстрація вказаного транспортного засобу на іншу особу.

Позивач вказує, що згоди на відчуження автомобіля вона не надавала і коштів відповідач від відчуження автомобіля не надавав їй та приховав факт його відчуження, а тому бажає стягнути з відповідача на свою користь компенсацію 1/2 частини вартості спільного автомобіля.

Також вказує, що оскільки на даний час місце знаходження автомобіля їй невідоме, тому вона звернулась до суб`єкта оціночної діяльності, яким було встановлено, що ринкова вартість проданого автомобіля без урахування ряду критеріїв становить 315590 гривень, відповідно 1/2 частка, на яку вона претендує, становить 157 759 грн.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та письмові пояснення. Вказує, що факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи. Так, він дійсно перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, у період якого за зазначену у позовній заяві ціну було придбано автомобіль марки «Хюндай іх20». Проживали вони в смт.Чабани Київської області. Проте, коли почалася війна, то вони переїхали проживати до батьків позивачки в с.Горошків Білоцерківського району Київської області та забрали із собою все спільно набуте майно, в тому числі і зазначені кошти. З часом їхні стосунки з позивачкою погіршились і вони припинили спільне проживання та проживали окремо протягом трьох місяців. У липні 2022 року вони примирились та продовжили проживати разом в смт.Чабани Київської області. Однак, все спільно набуте майно, в тому числі і зазначені кошти, залишились у батьків позивачки в с.Горошків Білоцерківського району Київської області. Однак з приводу сімейних заощаджень в сумі 7000 доларів США, 50 євро та іншого побутового майна між ними була усна домовленість, що у разі припинення їхніх відносин, вказані грошові кошти та майно, яке знаходиться у батьків позивачки, залишаються позивачці, а автомобіль марки «Хюндай іх20» залишається у нього. Після чергового припинення спільного проживання у вересні 2022 року, як і було домовлено, він залишив позивачці зазначені вище кошти та майно, а автомобіль забрав собі. Протягом всього часу та до пред`явлення позову про поділ майна, позивачка не пред`являла претензій на даний автомобіль, а тому з часом через відсутність потреби у даному автомобілі, відповідач його продав.

Крім того, до початку розгляду справи від відповідача надійшли додаткові пояснення, де вказує, що оскільки квартира, в якій вони проживали у в смт.Чабани Київської області, знаходилась у новобудові, тому їм довелося за власні кошти робити у ній ремонт та купувати меблі, побутові прилади, на що було витрачено 268 400 грн. Їхні прибутки формувалися виключно із заробітних плат, але так, як заробітна плата відповідача була більша, то відповідно і грошовий вклад він робив більший. Автомобіль марки «Hyundai іх20» був придбаний за 10 150 доларів, з яких 5 300 доларів були виключно його власні кошти. Станом на квітень 2022 року у них були спільні заощадження в сумі 7 100 доларів та 50 євро. Коли їхні стосунки почали погіршуватися сторони домовилися, що у випадку розірвання стосунків позивачу лишаються їхні заощадження в сумі 7 100 доларів та 50 євро, а також спільно нажите майно, що еквівалентно сумі 268 400 грн., а йому мав залишитися лише автомобіль. Тому позивач мала отримати 7 100 доларів, 50 євро та 268 400 грн. На пропозицію, щоб позивачка письмово підтвердила даний розподіл спільного майна, вона відмовилась, аргументуючи це своєю порядністю, тому відповідачу довелося за допомогою диктофона в мобільному телефоні зробити запис їх розмови, в якій вона визнала, що в неї залишаються дані кошти і майно. Відповідач, як і було домовлено, залишив позивачці зазначені вище кошти та майно, забравши собі лише автомобіль, який з часом, через відсутність у ньому потреби, продав. Крім того, вказав, що поданий позов вважає несправедливим, так як позивачка вже отримала більше коштів, ніж він. На даний час відповідач справно виплачує щомісячно аліменти на дитину, максимальні виплати в місяць іноді становили 17 300 грн. Також до досягнення дитиною трьох років він виплачує аліменти на утримання дружини у розмірі від 5 000 грн. Відповідач власного житла не має та винаймає в оренду кімнату в Києві вартістю 5 000 грн. Всі гроші з продажу машини, відповідач витратив на відбудову будинку після пожежі його дідуся ОСОБА_5 та на зміцнення його здоров`я, так як він вже переніс два інсульти. З вищевикладених підстав просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, представником відповідача подано клопотання про визнання письмових доказів позивача неналежними та недопустимими (а.с.64).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити у повному обсязі. Також додав, що твердження відповідача щодо неналежності та недопустимості доказів - довідки про вартість автомобіля та повноважень ФОП ОСОБА_6 не відповідають дійсності, оскільки він, у відповідності до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», отримав сертифікат оціночної діяльності та має право здійснювати оцінку колісних транспортних засобів.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Також додав, що домовленість про поділ майна була підтверджена за допомогою аудіозапису. Вказав також, що нотаріальної згоди позивача він не має, а автомобіль дійсно було придбано під час шлюбу. В задоволенні позову позивача просив відмовити, вважаючи його несправедливим та недоведеним.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та клопотанні про визнання доказів недопустимими.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, установив наступне.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 10 жовтня 2019 року позивач та відповідач 10 жовтня 2019 року уклали шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, складено відповідний актовий запис №2756 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін по справі народилася донька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 02 грудня 2021 року (а.с.9).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 31 січня 2023 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.11-13).

За період шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжям придбано за 6400 доларів США автомобіль марки «Hyundai іх20», VIN НОМЕР_1 , 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.14,15).

З позовної заяви вбачається, що позивач на одному із сайтів з продажу автомобілів помітила оголошення з продажу вказаного автомобіля, за кошти в сумі 10 500 доларів США, що було еквівалентно 422 940 грн., докази чого долучено до матеріалів справи (а.с.17).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 05 лютого 2023 року в ТСЦ 8046 відбулась перереєстрація вказаного транспортного засобу на нового власника по договору укладеному в ТСЦ (а.с.21-22).

В даному випадку суд вважає, що між сторонами виник спір щодо стягнення грошової компенсації частини вартості спільного майна, яке було набуте подружжям за час шлюбу - транспортний засіб марки "Hyundai іх20", VIN НОМЕР_1 , 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було продано відповідачем без згоди позивача, а гроші були ним використані не в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена норма закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17-ц, провадження N 14-325цс18.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, оскільки автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя 13 листопада 2020 року, та який зареєстровано на відповідача 27 листопада 2020 року, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому суд прийшов до висновку, що автомобіль марки «Hyundai іх20», VIN НОМЕР_1 , 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в силу положень статтей 30, 70, 74 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами як майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки у якому є рівними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Позивач просить стягнути грошову компенсацію частини її спільної сумісної власності на автомобіль, а тому вимоги ч.2 ст.364 ЦК України нею дотримані.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки ( частина друга статті 364 ЦК України).

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21.

На виконання ухвали Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 лютого 2023 року про витребування доказів від регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) надійшло повідомлення за вих.№31/26-1107 від 29 березня 2023 року (а.с.57), з якого встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно транспортного засобу марки «Hyundai 1X20», 2015 року випуску, об`єм двигуна 1591 смЗ, номер кузова НОМЕР_1 здійснено наступні операції:

27 листопада 2020 року здійснено первинну реєстрацію транспортного засобу привезеного з-за кордону по посвідченню митниці (ВМД UA209220/2020/021818 від 25.11.2020) за ОСОБА_1 в ТСЦ 5641, видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 та номерний знак НОМЕР_2 .

11 жовтня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу ТЗ укладеного в ТСЦ 8046, проведено перереєстрацію транспортного засобу з ОСОБА_1 на нового власника - ОСОБА_7 .

На підтвердження вказаної інформації долучено копію заяви №819199545 від 11 жовтня 2022 року (а.с.58) та копію договору купівлі-продажу ТЗ №8046/2022/3450439 від 11 жовтня 2022 року (а.с.59).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності, правочин щодо відчуження автомобіля виходить за межі дрібного побутового, а тому письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.01.2020 року у справі № 205/1255/17-ц, якщо предметом спору є транспортні засоби, то правочини щодо їх відчуження виходять за межі дрібних побутових та потребують згоди другого із співвласників.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.12.2020 року справа №726/1606/17, провадження №61-3533св19.

Згідно із роз`ясненнями п.п.22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 визначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Таких доказів відповідачем не надано.

В постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі N 402/849/18 (провадження N 61-8383св19) зазначено, що у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження надання позивачем письмової згоди на відчуження спірного автомобіля та отримання нею половини коштів від його реалізації. Матеріали справи також не містять належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що кошти від продажу спірного автомобіля були використані відповідачем в інтересах сім`ї.

Позивач у позовній заяві вказала, що вона не надавала відповідачу письмової згоди на вчинення правочину щодо продажу транспортного засобу. При цьому доказів такої згоди і матеріали справи не містять.

У поданому відзиві на позовну заяву, а також у письмових поясненнях відповідач вказував, що між ним та відповідачем була усна домовленість, з приводу того, що сімейні заощадження в сумі 7000 доларів США та 50 євро та інше побутове між ними майно залишаються позивачці, а автомобіль марки «Хюндай іх20» залишається у нього.

На підтвердження вказаної обставини, ним до матеріалів справи було долучено CD-диск із аудіозаписом, який було судом відтворено та досліджено в судовому засіданні, а також роздруківку розмови, що міститься на ньому. Проте, заслухавши та дослідивши вказані докази, неможливо однозначно стверджувати, що саме позивачем було підтверджено таку домовленість. До того ж, вказаною розмовою, відповідач спонукав співрозмовника на отримання необхідної для нього відповіді. Крім того, вказані докази при ухвалення судового рішення суд до уваги не приймає, оскільки усна домовленість не є доказом відповідної угоди, яка, як вже зазначено судом, має бути посвідчена нотаріально. Також суд звертає додатково увагу на те, що в силу мимог ст.89 ЦПК України, даний доказ є недопустимим, оскільки він не дає можливості суду достовірно встановити осіб, між якими відбулась записана розмова. Крім того, даний доказ не відповідає вимогам ст.100 ЦПК України, а тому не приймається судом до уваги.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оскільки матеріалами справи протилежного не встановлено, суд приходить до переконання, що відповідач здійснив продаж спірного автомобіля без повідомлення про це позивача та без отримання на це її згоди, тому відповідач має відшкодувати останній частину вартості автомобіля, визначену відповідно до довідки від 06 лютого 2023 року про ринкову вартість колісного транспортного засобу легкового універсалу «Hyundai іх20», VIN НОМЕР_1 , 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яка становить 315590,00 грн. (а.с.26-27).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц зауважено, що також зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2023 року у справі №333/3529/19, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідно до довідки про ринкову вартість КТЗ від 06 лютого 2023 року, виданої суб`єктом ФОП суб`єктом оціночної діяльності, експертом оцінювачем ОСОБА_6 на адвокатський запит від 06 лютого 2023 року адвоката Неживка І.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , про надання інформації про ринкову вартість колісного транспортного засобу легкового універсалу «Hyundai іх20», VIN НОМЕР_1 , 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 06 лютого 2023 року, його вартість складає 315590,00 грн. (а.с.26-27).

Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи. Тому суд дійшов висновку, що звіт суб`єкта оціночної діяльності експерта-оцінювача ОСОБА_6 є належним доказом щодо визначення розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

При цьому, суд не може взяти за основу ціну транспортного засобу, яка зазначена у договорі купівлі-продажу транспортного засобу 8046/2022/3450439 від 11 жовтня 2022 року, яка зазначена в розмірі 418000 грн., оскільки при визначенні вартості 1/2 частини автомобіля береться до уваги ціна автомобіля, яка визначення на момент розгляду справи.

В ході розгляду справи, відповідач подав клопотання про визнання письмових доказів неналежними та недопустимими.

Вирішуючи вказане клопотання, суд враховує наступне:

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України ).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено: суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Визнання доказу недопустимим-це не обов`язок, а право суду.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим, суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач просить визнати неналежним доказом довідку ФОП ОСОБА_6 про вартість колісного транспортного засобу, оскільки у видах діяльності ФОП ОСОБА_6 , відсутня оцінка нерухомого майна, а також на день проведення оцінки автомобіля, він був виключений із списку оцінювачів. До того ж оцінювачами майна видаються не довідки, а звіти про вартість майна, а тому ринкова вартість автомобіля була зроблена ФОП ОСОБА_6 неналежним чином.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначає Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»

Статтею 5 Закону визначено, що суб`єктами оціночної діяльності є суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

Як встановлено судом ФОП ОСОБА_6 має свідоцтво про державну реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів, ФДМУ №3599 від 14 липня 2005 року та отримав сертифікат Фонду Державного Майна України №647/20, від 24 липня 2020 року за напрямом оцінки колісних транспортних засобів, термін дії три роки (а.с.26), отже на момент видачі довідки, він мав право здійснювати таку оцінку. Крім того, доказів, що у видах діяльності ФОП ОСОБА_6 відсутня оцінка нерухомого майна, а також, що на день проведення оцінки автомобіля, він був виключений із списку оцінювачів, позивачем не долучено, тобто такі його твердження нічим не підтверджені. Також суд звертає звертає увагу, що ФОП ОСОБА_6 було проведено оцінку тнанспортного засобу, який є рухомим майно, проте у клопотанні про визнання неналежним та недопустимим доказом, вказує на відсутність у видах діяльністі ФОП ОСОБА_6 оцінки нерухомого майна. Та обставина, що ФОП ОСОБА_6 було видано довідку, замість звіту про вартість майна, висновків суду щодо належності та допустимості такого доказу не спростовують, а тому відсутні підстави визнавати такий доказ неналежним та недопустимим.

Також відповідач просив визнати неналежними та недопустимими доказами скриншоти даного автомобіля з мережі інтернет, оскільки вони не містять інформації про приналежність вказаного автомобіля позивачу.

Проте, як встановлено із вказаних скриншотів, на автомобілі міститься номерний знак НОМЕР_2 , що відповідає номерному знаку, який вказаний у копії договору-купівлі продажу транспортного засобу. До того ж відповідач не заперечував в судовому засіданні тієї обставини, що ним було продано автомобіль, а тому суд не вбачає підстав визнавати ці докази неналежними та недопустимими.

Інші доводи стосовно неналежного засвідчення окремих доказів, саме по собі не робить такі докази недопустимими. Крім того, питання про відповідність позовної заяви вимогам ЦПК України, було вирішено судом при відкритті провадження по справі.

Таким, чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про поділ майна колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а саме автомобіля марки «Hyundai іх20», VIN НОМЕР_1 , 2015 року випуску та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 частини його вартості, що становить 157759,00 грн.

При подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, оскільки позовні вимоги задоволено, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 1073,60 грн.

Тому, на підставі викладеного, керуючись ст. ст.104,105,110,112 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя - задоволити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 вартості спільного автомобіля марки «Hyundai іх20», VIN НОМЕР_1 , 2015 року випуску, що становить 157 759 грн. (сто п`ятдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять гривень).

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1577,59 грн. (одну п`ятсот сімдесят сім гривень 59 коп.) понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 04.10.2023 року о 16.00 год.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , ID-картка № НОМЕР_7 від 19 листопада 2019 року, орган, що видав 3246.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 , паспорт серії НОМЕР_9 , виданий 27 листопада 2006 року Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області.

Суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького

районного суду

Рівненської області Оборонова І.В.