Провадження № 22-ц/4808/760/23
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Луганської В. М.,

Василишин Л. В. ,

секретар Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2023 року в складі судді Татарінової О. А., ухвалене у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 14 лютого 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення та усунення перешкод у користуванні нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про виселення та усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що 29 березня 2019 року вона придбала на електронних торгах, організованих ДП «СЕТАМ», приміщення станції технічного обслуговування загальною площею 72,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва НОМЕР_1 , виданого 18 липня 2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Луцик С. Ф., вона у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на нежитлові приміщення СТО. Незважаючи на всі зусилля фізично потрапити до належного їй нежитлового приміщення не вдалося, через систематичні перешкоди у використанні приміщення, які чинив попередній власник приміщення ОСОБА_1 спільно із невідомими особами. 09 жовтня 2019 року вона направила ОСОБА_1 вимогу про звільнення приміщення або укладення з нею договору оренди належного їй приміщення. Проте, така вимога була проігнорована, а відповідач й надалі продовжує використовувати належне їй приміщення на власний розсуд та для здійснення підприємницької діяльності. Також 13 липня 2020 року вона звернулася із заявою про вчинення злочину ОСОБА_1 спільно з невідомими їй особами до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила виселити ОСОБА_1 та будь-яких третіх осіб з нежитлового приміщення станції технічного обслуговування, за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 та будь-яких третіх осіб не чинити її перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням станції технічного обслуговування.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2023 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з нежитлового приміщення СТО за адресою: АДРЕСА_1 . Також вирішено усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні нежитловим приміщенням СТО шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 доступ до нежитлового приміщення СТО, за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що нежитлове приміщення знаходиться у фактичному користуванні відповідачів без законних підстав, а тому позивач як власник майна має право на захист свого суб`єктивного цивільного права шляхом виселення відповідачів та усунення перешкод у користуванні майном.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував обставини справи щодо неналежного обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Також зазначає, що довідка від 12 лютого 2021 року про здійснення досудового розслідування не є допустимим доказом для підтвердження факту наявності/відсутності перешкод у користуванні майном. Крім того, на даний час чинним цивільно-процесуальним законодавством не передбачена можливість використання як доказів матеріалів досудового розслідування кримінального провадження. Тільки вирок суду, що набрав законної сили, у визначених статтею 82 ЦПК України випадках та порядку, може бути врахований при ухваленні судового рішення по справі.

Поза увагою суду залишена і та обставина, що він є власником земельної ділянки, на якій розташовано придбаний позивачем об`єкт, земельна ділянка не була предметом торгів з реалізації майна. Згідно з частиною 3 статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, яка необхідна для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений та просив розглядати справу за його відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шемрая С. Б., який просив скаргу задовольнити, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представників адвокатів Саюка Н. В. та Тиніва І. Д., які просили залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір предметом якого є нерухоме майно нежитлового призначення приміщення СТО, що розташоване в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору оренди від 01 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендарем), орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове користування приміщення СТО загальною площею 72,9 м2 по АДРЕСА_1 для здійснення діяльності з технічного обслуговування транспортних засобів. Договір укладено на 2 роки 11 місяців.

За змістом акта про реалізацію предмета іпотеки від 15 травня 2019 року ОСОБА_2 придбала на електронних торгах нерухоме майно нежитлове приміщення СТО в АДРЕСА_1 , загальною площею 72,9 м2, яке належало ОСОБА_1

18 липня 2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Луцик С. Ф. видано свідоцтво, яке зареєстровано в реєстрі за № 511, відповідно до якого ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з нежитлового приміщення СТО, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , характеристика майна відповідно до договору про поділ нерухомого майна реєстровий № Д0553, посвідченого Фрісом І. П., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу від 23 травня 2007 року право власності зареєстровано в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації від 23 травня 2007 року, за реєстраційним номером майна 18966040, нежитлове приміщення СТО (шлакобетонне) загальною площею 72,9 м2, яке придбане ОСОБА_2 за 567 054 грн, що раніше належало ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на приміщення СТО зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

09 жовтня 2019 року ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_1 із повідомленням про належність їй на праві власності нежитлового приміщення СТО та запропоновано укласти із нею, як власником зазначеного приміщення, договір оренди нежитлового приміщення та надалі користуватись СТО, або звільнити приміщення впродовж 5 днів.

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 та ст. 356 КК України.

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 липня 2020 року зобов`язано Івано-Франківський ВП ГУНП в Івано-Франківській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 від 13 липня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення.

За змістом довідки про здійснення досудового розслідування слідчого СВ Івано-Франківського відділу поліції ГУНП України в Івано-Франківській області від 12 лютого 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перешкоджають користуватись приміщенням СТО, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та використовують його в своїй підприємницьких цілях, хоча вказане приміщення їм не належить. На підставі вищенаведеного слідчим відділенням Івано-Франківського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001832 від 28 липня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України.

У рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні 11 листопада 2021 року проведено одночасний допит потерпілої ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_3 та 18 липня 2022 року проведено одночасний допит потерпілої ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_1 .

Заочним рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2022 року розірвано договір оренди приміщення СТО по АДРЕСА_1 від 01 листопада 2018 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

14 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 спільно з невідомими особами кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України. Матеріали перевірки за повідомленням ОСОБА_2 від 14 грудня 2022 року долучено до ЄРДР № 0001832.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачкою, вона наполягає на поверненні їй нежитлового приміщення, вважаючи, що це нежитлове приміщення знаходиться у фактичному користуванні відповідачів без установлених законом підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373//16-ц (пункт 67) звернула увагу на те, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні.

Зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов (такі висновки наявні й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, за змістом пункту 49 якої з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення, а позов про виселення є негаторним).

Більше того, за наявного підходу до фізичного зайняття майна як до триваючого порушення, на вимоги про припинення якого не поширюється позовна давність, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця (див. у подібних правовідносинах також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

Відтак доводи апеляційної скарги щодо обрання позивачкою неналежного способу захисту права є безпідставними.

Не є підставою для скасування рішення суду й доводи щодо перебування у власності відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки на якій розташоване нежитлове приміщення позивачки, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття позивачкою права власності на нежитлове приміщення) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Також є безпідставними й доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позовних вимог, оскільки як вбачається з протоколу одночасного допиту осіб від 18 липня 2022 року ОСОБА_1 визнавав факт використання приміщення СТО разом із ОСОБА_3 та відмовлявся його звільняти до завершення судових справ (том 1 а.с. 185-191).

Крім того, представник ОСОБА_1 адвокат Шемрай С. Б. в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що відповідачі продовжують використовувати спірне приміщення та в ньому знаходиться майно ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2023 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

Л. В. Василишин