ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6601/23 Справа № 201/9763/22 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 04 квітня 2019 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 ), працюючи на посаді менеджера з організації консультативних послуг.

30 липня 2021 року охорона орендодавця офісу за адресою: АДРЕСА_1 , друкарня « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за розпорядженням ОСОБА_2 перестала допускати її до робочого місця, розташованого в зазначеній друкарні, в результаті чого вона фізично не могла користуватися комп`ютерним обладнанням, програмним забезпеченням, друкарським обладнанням, тощо. Крім того, відповідач змінила паролі до робочої електронної пошти, чим заблокувала позивачу, як працівнику, доступ до клієнтської бази позивача, тобто фактично усунула від роботи. В подальшому, її звільнено з займаної посади 30 липня 2021 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано неправомірним та скасовано Наказ ФОП ОСОБА_2 № 3008-1К «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30 липня 2021 року» від 30 липня 2021 року «Про звільнення» ОСОБА_1 , менеджера по організації консультативних послуг, з займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 , на роботі ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 30 липня 2021 року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30 липня 2021 року по дату винесення рішення, тобто 04 травня 2022 року. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Зазначає, що після одужання, вийшла на роботу та звернулася до відповідача з вимогою виконати рішення суду, натомість отримала повідомлення про вихід на роботу та наказ від 23 вересня 2022 року № 2909-1К «Про поновлення на роботі».

Проте 27 жовтня 2022 року відповідач надала письмове попередження про скорочення штату працівників від 27 жовтня 2022 року, відповідно до якого на підставі наказу від 27 жовтня 2022 року № 27-10К «Про скорочення штату працівників» було скорочено посаду, яку вона займала та повідомлено про звільнення, що відбудеться 27 грудня 2022 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

01 листопада 2022 року відповідач надала на ознайомлення наказ від 01 листопада 2022 року № 01-11, яким її звільнено з 01 листопада 2022 року за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з проведенням повного розрахунку за фактично відпрацьований період, з виплатою компенсації за 84 календарних дні щорічної основної відпустки за період з 01 квітня 2019 року по 01 листопад 2022 року включно.

Вважає звільнення таким, що не відповідає трудовому законодавству, тому просила визнати протиправним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_3 № 01-11 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 01 листопада 2022 року на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити ОСОБА_1 на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 01 листопада 2022 року. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середню заробітну тату за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2022 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконим та скасовано наказ ФОП ОСОБА_2 № 01-11 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 01 листопада 2022 року на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, визнано ОСОБА_1 звільненою за п. 1 ст. 40 КзпП України. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2022 року по 17 травня2023 року у розмірі 30 690, 46грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 1 984, 80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення позивачем прогулу та не спростовано, що позивачу чинилися перешкоди у виконанні її трудових обов`язків у зазначений період. Натомість, відповідачем сплачено в повному обсязі позивачу заробітну плату до 01 листопада 2022 року, що підтверджує доводи останньої про виконання нею посадових обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права просила рішення суду в частині періоду та розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнути вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки нарахований з 01 листопада 2022 року, а не з 30 липня 2021 року, натомість стягнутий середній заробіток розраховано неправильно. Із відповідача не стягнуто вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України у разі звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за п.1 ч.1 ст. 40 КзпП України. Звертає увагу на не зазначення дати звільнення у резолютивній частині рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом належним чином не дослідженозібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого суд дійшов невірних висновків суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду менеджера з організації консультативних послуг ФОП ОСОБА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано неправомірним та скасовано Наказ ФОП ОСОБА_2 № 3008-1К «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30 липня 2021 року» від 30 липня 2021 року «Про звільнення» ОСОБА_1 , менеджера по організації консультативних послуг, з займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 , на роботі ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 30 липня 2021 року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30 липня 2021 року по дату винесення рішення, тобто 04 травня 2022 року. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Наказом ФОП ОСОБА_2 № 2909-1К від 23 вересня 2022 року скасовано наказ № 3008-1К від 30 липня 2021 року» про звільнення ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на попередній посаді менеджера по організації консультативних послуг з 03 липня 2021 року, з оплатою праці згідно штатного розкладу.

27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 було вручено попередження про скорочення штату працівників, з яким була ознайомлена належним чином, про те, що відповідно до Наказу від 27 жовтня 2022 року № 27-10К «Про скорочення штату працівників» 27 грудня 2022 року посада, яку ОСОБА_1 займає підлягає скороченню відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

01 листопада 2022 року наказом від 01 листопада 2022 року № 01-11, ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера по організації консультативних послуг 01 листопада 2022 року за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з проведенням повного розрахунку за фактично відпрацьований період, та виплатою компенсації за 84 календарних дні щорічної основної відпустки за період з 01 квітня 2019 року по 01 листопад 2022 року включно.

Відповідно до наданої відомості ФОП ОСОБА_3 сплачено ОСОБА_1 14 614,71 грн. компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 квітня 2019 року по 01 листопада 2022 року та 2 568, 34 грн. заробітну плату за жовтень 2022 року.

17 листопада 2022 року ФОП ОСОБА_2 припинило підприємницьку діяльність.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням визначення в п. 4 ст. 40 КЗпП України того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України необхідним є надання доказів, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Водночас, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Таким чином, для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем, необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.

Звільнення на підставі п. 4 ч.1 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17.

Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 посилаючись на те, що звільнення з роботи є таким, що не відповідає трудовому законодавству, просила визнати протиправним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_3 № 01-11 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 01 листопада 2022 року на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити її на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 01 листопада 2022 року, та стягнути середню заробітну тату за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2022 року до дня поновлення на роботі.

Відповідачем суду ні першої, ні апеляційної інстанції не доведено, що позивач вчинила прогул у період з 23 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року та не спростовано, що позивачу дійсно чинилися перешкоди у виконанні трудових обов`язків у вказаний період.

Натомість, відповідачем виплачена позивачу заробітна плата за відпрацьований час, яка нарахована за весь період роботи.

Судом встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 17 листопада 2022 року, ФОП ОСОБА_3 припинило підприємницьку діяльність що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Згідно ст. 235 КзпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення позивача на підставі п.4 ст. 40 КзпП України, та визнання позивача звільненою за п.1 ст. 40 КзпП України, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2022 року по 17 травня 2023 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про не вирішення судом першої інстанції питання про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку та виплати вихідної допомоги при звільненні, оскільки ці доводи спростовані змістом позовної заяви, в якій ОСОБА_1 посилаючись на порушення трудового законодавства при звільненні, просила визнати протиправним та скасувати наказ про її звільнення, поновити на попередній посаді та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за вказаний конкретно період. Інші вимоги не є предметом розгляду в цій справі.

Наведені у апеляційній скарзі інші доводи в частині періоду та розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

При цьому само по собі не зазначення у резолютивній частині рішення суду дати звільнення не призвело до ухвалення незаконного рішення у справі, оскільки по суті суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення суду не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова