Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценко О.І.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , Філія «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження приміщеннями загального користування, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з позовом до суду про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження приміщеннями загального користування, в якому просить суд усунути перешкоди з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у здійсненні ОСОБА_3 права користування і розпорядження приміщеннями загального користування, які знаходяться на першому поверсі квартири номер АДРЕСА_1 : санвузол (прим. 1-3), площею 4,0 кв.м; коридором (прим. 1-2)'; площею 1,4 кв.м; кухнею (прим 1-4 площею 5,6 кв.м, що належить ОСОБА_3 на праві власності згідно договором дарування частини квартири від 31 липня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. і зареєстрованим реєстрі за № 5178, а також зареєстрованому в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за № 8042 від 2 вересня 2003 року як 64/100 частини кв. АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві власності, що підтверджується інформаційною довідкою від 17 березня 2018 року № 117433746, зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 привести згадані приміщення первісний стан, який був на 31 липня 2003 року.

А також просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивував тим, що в жовтні 2017 року ОСОБА_4 пошкодила майно, яке належить позивачу на праві особистої приватної власності згідно з договором дарування частини квартири від 31 липня 2003 р., зокрема: приміщення загального користування: санвузол (прим. 1-3), площею 4,0 кв.м; коридор (прим. 1-2), площею 1,4 кв.м; кухню (прим 1-4), площею 5,6 кв.м, що знаходяться на першому поверсі квартир номер АДРЕСА_1 . Згадане майно пошкоджено за згоди співвласників відповідачів по справі. Крім згаданих приміщень за вказаним договором дарування позивачу також належать дві житлові кімнати, загальною площею 29,59 кв.м (прим. 1-10 та 1-11), які знаходяться і другому поверсі будинку. Цей договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. і зареєстрований в реєстрі за №5178. Вказане майно, що належить особисто позивачу складає 64/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самовільно без моєї згоди здійснили перепланування будинку, а саме: перепланування приміщень першого поверху будинку де: об`єднано кухню, площею 5,6 кв.м (прим. 1-4) з кімнатою, житлово площею 6,4 кв.м (прим. 1-5), шляхом знесення перегородки, створено нову ЖИТЛ01 кімнату, площею 12,0 кв.м; закрито наглухо двері з коридору, площею 1,4 кв.м (прим. 1-2) до кух (прим. 1-4); об`єднано коридор, площею 1,4 кв.м (прим. 1-2) з санвузлом, площею 4.0 кв.м (прим. 1-3) шляхом знесення стін і збільшення площі, демонтовано ванну і унітаз замуровано вікно, створено нову кухню, площею 5,9 кв.м, де розміщено котел умивальник та газова плита. Такі протиправні дії відповідачів призвели до створення перешкод у користувач згаданим майном позивачу та третій особі, ОСОБА_6 , яка зареєстрована в даному будинку.

Вважає, що відповідачі незаконно позбавили її та ОСОБА_6 прав користування і розпорядження приміщеннями загального користування, які знаходяться на першому поверсі будинку, тим самим порушили їхні права. Разом з тим, позивач вказує, що у свідоцтві про право власності на житло від 11 лютого 2004 року виданого ОСОБА_7 , невірно вказано загальну площу квартири, у розмірі 54,8 кв.м, замість розміру 30,42 кв.м. При цьому не вказано, що приватизується частина квартир у розмірі 36/100. Згадані порушення відповідачами прав позивача є цілеспрямованими та триваючими в часі не пов`язаними з позбавлення мене права володіння моїм майном, що призвело до збільшення житлової площі, яка знаходиться у власності ОСОБА_8 за рахунок зменшення площі приміщення загального користування, відсутності санвузла в житловому будинку.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у змісті позовної заяви.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі та просив суд відмовити в його задоволенні, з підстав необгрунтованості доводів позивача.

Третя особа ОСОБА_6 до суду подала письмові пояснення, щодо предмету спору, в яких просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Крім того, звернулася з заявою про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник третьої особи Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суд від представника надійшла заява про розгляд справи без його участі в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник третьої особи Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. поважність причин неявки в судове засідання не повідомим. Крім того, третьою особою на запит суду було направлено та долучено до матеріалів справи копію інвентаризаційної справи № 43144, щодо спірної квартири.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року провадження у зазначеній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року витребувано від третьої особи Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, буд. 4-в) завірену належним чином копію інвентаризаційної справи на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .; Витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мельниченко Тетяни Борисівни (02091, м.Київ, вул. Тростянецька, 47, оф. 6-а, тел. НОМЕР_1 , НОМЕР_5, e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) завірену належним чином фотокопію свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 2004 року, виданого Київською дистанцією цивільних споруд і водопостачання № 1 Південно-Західної залізниці на підставі розпорядження від 11 лютого 2004 року № 3193-П, відповідно до якого кв. АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної власності: ОСОБА_7 та його матері - ОСОБА_8 , в рівних долях, яка повинна зберігатися в нотаріальній справі від 28 травня 2004 року за реєстр. № 3540.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2018 року витребувано від відповідача-2 ОСОБА_5 наступні докази: оригінал (для огляду) та завірену копію свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 2004 року, виданого Київською дистанцією цивільних споруд і водопостачання № 1 Південно-Західної залізниці на підставі розпорядження від 11 лютого 2004 року № 3193-П, відповідно до якого кв. АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної власності: ОСОБА_7 та його матері - ОСОБА_8 , в рівних долях; оригінал (для огляду) та завірену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_7 , померлого у 2009 році; оригінал (для огляду) та завірену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_8 , померлої у 2018 році; інформацію про заведені спадкові справи померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2018 року зупинено провадження у цивільній справі № 755/15145/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , Філія «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження приміщеннями загального користування до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 755/17091/18 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , Філія «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання частково недійсним розпорядження та недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 05.01.2023 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , Філія «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження приміщеннями загального користування.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23.03.2023 року закрито підготовче провадження у даній справі.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 2004 року, виданого Київською дистанцією цивільних споруд і водопостачання № 1 Південно- Західної залізниці, правонаступником якої є Акціонерне товариства «Українська залізниця», на підставі розпорядження від 11 лютого 2004 року № 3193-П, відповідно до якого 36/100 частки кв. АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної власності: ОСОБА_7 та членам його сім`ї ОСОБА_8 , в рівних долях.

В подальшому, відповідач ОСОБА_5 прийняла спадщину, яка складається з 36/100 (тридцять шість/сотих частини квартири АДРЕСА_1 , що належала померлій: 36/200 особисто спадкодавиці та 36/200 належала сину - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після якого спадщину мати ОСОБА_8 прийняла, але не оформила своїх спадкових прав на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 лютого 2004 року Київською дистанцією цивільних споруд і водопостачання № 1 згідно Наказу № 3193-П від 11 лютого 2004 року та зареєстрованого КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 26 березня 2004 року за реєстровим № 8042. 36/100 частин квартири має наступну технічну характеристику: двокімнатна квартира загальною площею 30,8 кв.м, у тому числі житловою площею 18,5 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 лютого 2019 року виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4-296.

Дані факти також підтверджуються копіями матеріалів спадкової справи № 880/2018, щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 , долучених до матеріалів справи.

Разом з тим, право приватної спільної часткової власності на 36/100 частини квартири АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_5 , підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 березня 2019 року за № 158909213.

Крім того, відповідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 березня 2019 року за № 158909213, право приватної спільної часткової власності на 64/100 частини квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини квартири від 31 липня 2003 року посвідченого Приватним нотаріусам Киїівського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 5178.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про власність", ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Звертаючись до суду позивач просить усунути перешкоди з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у здійсненні ОСОБА_3 права користування і розпорядження приміщеннями загального користування, які знаходяться на першому поверсі квартири номер АДРЕСА_1 : санвузол (прим. 1-3), площею 4,0 кв.м; коридором (прим. 1-2)'; площею 1,4 кв.м; кухнею (прим 1-4 площею 5,6 кв.м, що належить ОСОБА_3 на праві власності.

Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен співвласник має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина перша статті 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, суд встановив, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачами її права щодо користування і розпорядження приміщеннями загального користування, які знаходяться на першому поверсі квартири номер АДРЕСА_1 : санвузол (прим. 1-3), площею 4,0 кв.м; коридором (прим. 1-2); площею 1,4 кв.м; кухнею (прим 1-4 площею 5,6 кв.м, а також не довела ті обставини, на які посилалася як на підставу своїх позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Окрім того, як встановлено в ході судового розгляду, та не заперечувалось представником позивача, що позивач ОСОБА_3 , не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а перебуває за межами України.

В свою чергу, на момент розгляду справи судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що у спірній квартирі номер АДРЕСА_1 сторони не проживають.

Разом з тим, за весь період часу, з моменту набуття права власності на вказане житлове приміщення і до прийняттям судом рішення, між сторонами не врегульовувалось питання та не було визначено порядок користування спірною квартирою в межах часток, які їм належать.

До того ж, як сторона позивача так і сторона відповідача у справі представлена адвокатами, проте жодна із сторін не заявила клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, для вирішення, з технічної точки зору, в тому числі можливості встановлення порядку користування квартирою з урахуванням її поточного планування відповідно до часток власності кожного співвласника.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про усунення перешкоди з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у здійсненні ОСОБА_3 права користування і розпорядження приміщеннями загального користування, які знаходяться на першому поверсі квартири номер АДРЕСА_1 : санвузол (прим. 1-3), площею 4,0 кв.м; коридором (прим. 1-2)'; площею 1,4 кв.м; кухнею (прим 1-4 площею 5,6 кв.м, що належить ОСОБА_3 на праві власності, задоволенню не підлягає, скільки судом не встановлено порушення з боку відповідачів права користування та розпорядження спірними приміщеннями.

Разом з тим, сторона позивача у своєму позову вказує на те, що у свідоцтві про право власності на житло від 11 лютого 2004 року виданого ОСОБА_7 , невірно вказано загальну площу квартири, у розмірі 54,8 кв.м, замість розміру 30,42 кв.м.

В свою чергу, рішенням Дніпровського районного суд м. Києва від 07 липня 2021 року у справі 755/17091/18 в задоволенні позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Філія «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання частково недійсним розпорядження та недійсним свідоцтва про право власності на житло - відмовлено.

Предметом даного спору було визнання частково недійсним розпорядження та недійсним свідоцтва про право власності на житло, а саме квартири номер АДРЕСА_1 .

Дане рішення набрало законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Щодо вимог позивача, про зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 привести спірні приміщення у первісний стан, який був станом на 31 липня 2003 року, суд повідомляє наступне.

Звертаючись до суду, позивач вказує, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самовільно без її згоди здійснили перепланування будинку, а саме: перепланування приміщень першого поверху квартири номер АДРЕСА_1 де: об`єднано кухню, площею 5,6 кв.м (прим. 1-4) з кімнатою, житлово площею 6,4 кв.м (прим. 1-5), шляхом знесення перегородки, створено нову житлову кімнату, площею 12,0 кв.м; закрито наглухо двері з коридору, площею 1,4 кв.м (прим. 1-2) до кух (прим. 1-4); об`єднано коридор, площею 1,4 кв.м (прим. 1-2) з санвузлом, площею 4.0 кв.м (прим. 1-3) шляхом знесення стін і збільшення площі, демонтовано ванну і унітаз замуровано вікно, створено нову кухню, площею 5,9 кв.м, де розміщено котел умивальник та газова плита.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії Інвентаризаційної справи № 43144 долученої до матеріалів справи, та відповідно до плану квартири від 01.12.2017 року, перший поверх квартири номер АДРЕСА_1 було переплановано.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено представником відповідачів у справі, що дійсно перший поверх спірного приміщення було переплановано без згоди позивача, а саме об`єднано кухню, площею 5,6 кв.м з кімнатою, житлово площею 6,4 кв.м., шляхом знесення перегородки, створено нову житлову кімнату, площею 12,0 кв.м; закрито наглухо двері з коридору, площею 1,4 кв.м. до кухні; об`єднано коридор, площею 1,4 кв.м. з санвузлом, площею 4.0 кв.м., шляхом знесення стін і збільшення площі, демонтовано ванну і унітаз замуровано вікно, створено нову кухню, площею 5,9 кв.м, де розміщено котел умивальник та газова плита.

У відповідності до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно

Таким чином. судом встановлено, що позивач не надавала згоди на перепланування першого поверху квартири номер АДРЕСА_1 , домовленостей з відповідачем, як власником 36/100 частки вказаного житлового приміщення, про порядок користування та володіння майном не відбувалось, подібні договори не укладались, сторона відповідача визнала в судовому засіданні, що здійснила перепланування спірного приміщення, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про зобов`язання ОСОБА_5 , як другого співвласника, привести приміщення загального користування, що розташовані на першому поверсі в кв. АДРЕСА_1 до первинного стану, що існував станом на 31.07.2003 року, на момент укладення договору дарування частини квартири від 31.07.2003 року посвідченого Приватним нотаріусам Киїівського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 5178.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , Філія «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження приміщеннями загального користування.

Керуючись ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 356, 358, 391 ЦК України, ст. 150, 155 ЖК України, п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" та керуючись ст. ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , Філія «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження приміщеннями загального користування задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_5 привести приміщення загального користування, що розташовані на першому поверсі в кв. АДРЕСА_1 до первинного стані, що існував станом на 31.07.2003 р.

В іншій частині задоволення позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_3 ІПН НОМЕР_2 адреса : АДРЕСА_3 ;

Відповідачі: - ОСОБА_5 , ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_4 , адреса проживання : АДРЕСА_4 :

Треті особи: КП КМР БТІ, , адреса: м.Київ, вул. Трьохсвятительська, буд.4-в;

ОСОБА_6 ІПН НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Акціонерне товариство «Українська залізниця» адреса: м.Київ, вул. Єжі Гедройця, буд.5, ;

Суддя