СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5176/22

пр. № 2/759/1983/23

02 жовтня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва, у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Радзівіл А.Б., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Данько Р.М., представника відповідача ГУ НП в Київської області - Чубинського В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Секретаріат уповноваженого Верховної ради з прав людини, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління державної казначейської служби України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Секретаріат уповноваженого Верховної ради з прав людини, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, в якому просив стягнути Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 360 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органом досудового розслідування у кримінальному провадженні, посилаючись на те, що бездіяльність державних органів призвела до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, суду, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо.

Внаслідок незаконних дій Головного управління Національної поліції в Київській області у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він перебував на лікарняному.

Факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб щодо проведення необхідної перевірки його заяви про злочин, надмірна тривалість не проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою, прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування його доводів, призвело до заподіяння йому моральної шкоди.

Бездіяльність органів досудового розслідування спричинила йому моральної шкоди. Моральна шкода виразилась у порушенні нормального укладу життя, що призвело до глибоких стресів, переживань, моральних та душевних страждань, які негативно вплинули на його здоров`я, порушило звичайні суспільні та родинні зв`язки; моральні переживання мали прояв у виникненні зневіри у захисті його прав з боку Держави загалом, сподіватись що рішення судів будуть виконані.

Враховуючи зазначене, просить стягнути з Державної казначейської служби України зазначене відшкодування.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2022 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу (т. 1 а.с. 82).

Постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2023 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2022 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 121-126).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (т. 1 а.с. 131).

17.03.2023 року від Головного управління державної казначейської служби України в Київській областідо суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач з перечив проти заявленого позову в повному обсязі через його незаконність, необґрунтованість. Свою позицію мотивував тим, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки жодних прав та законних інтересів позивача не порушував, не вступав з ним у правовідносини, жодної шкоди позивачу не завдавав. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (т. 1 а.с. 161-170).

03.04.2023 року від Головного управління Національної поліції в Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Вказав, що позивачем не доведено завдання йому шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними, на його думку, діями відповідача, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту погіршення здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування, так само як і розміру заподіяної, на його думку, шкоди (т. 1 а.с. 183-185).

Святошинського районного суду м. Києва від 09.08.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 43-44).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ГУ НП в Київської області в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити за необґрунтованістю.

В судове засідання представник Головного управління державної казначейської служби України в Київській області не з`явився, був належним чином повідомлений, причину неявки суду не відома.

Третя особа явку представника в судове засідання не забезпечила, пояснення на позовну заяву не надала, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності (т. 1 а.с. 146).

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Зважаючи на викладене, суд прийняв рішення щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

07.04.2020 року Києво-Святошинським ВП ГУ НП в Київській області за заявою ОСОБА_1 від 06.04.2020 рокупро вчинення кримінального правопорушення за фактом умисного нанесення тілесних ушкоджень внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0001950 від 07.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

23.06.2020 року захисником ОСОБА_1 було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та вчинення інших дій, яке було зареєстроване за вхідним № 6149.

Вказане клопотання розглянуто не було.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/8296/20 від 12.08.2020 року задоволено скаргу адвоката ОСОБА_1 щодо не розгляду клопотання в рамках кримінального провадження № 0001950, зобов`язати уповноважену особу Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області, в провадженні якого перебувають матеріали провадження № 0001950, розглянути клопотання від 16.06.2020 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, зареєстроване за вх. № 6149 від 23.06.2020 року.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/12091/20 від 02.10.2020 року відмовлено у задоволені заяви адвоката ОСОБА_1, про відвід слідчого СВ Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області у кримінальному провадженні №00001950 від 07.04.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки що дане кримінальне провадження закрито від 22.06.2020 року на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Встановлено, що захисником позивача 24.10.2020 року, 09.11.2020 року, 24.11.2020 року, 08.12.2020 року та 21.12.2020 року на ім`я керівника ОДР було направлено клопотання та адвокатський запит про надання копії постанови про закриття кримінального провадження №0001950.

Разом з тим, судом встановлено, що дане клопотання ОДР розглянуто не було, що послугувало підставою для звернення позивача через свого захисника до суду в порядку ст. 303 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/232/21 від 13.01.2021 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою позивача про зобов`язання слідчого надати (надіслати) постанову про закриття кримінального провадження № 0001950.

Встановлено, що постанова про закриття кримінального провадження № 0001950 отримана позивачем 24.02.2021 року.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/3065/21 від 06.04.2021 року постанову слідчого Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області від 22.06.2020 року про закриття кримінального провадження № 0001950 скасована, копія ухвали направлена до Бучанського РУП ГУНП в Київській області, для проведення досудового розслідування, та до Києво-Святошинської окружної прокуратури, для організації контролю.

Судом встановлено, що матеріали кримінального провадження № 0001950 у якому позивач є заявником та потерпілим, були передані в провадження Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та отримані останнім 07.10.2021 року.

Встановлено, що 11.10.2021 року представником позивача до ВДЗ ОДР на ім`я керівника ОДР було подано адвокатський запит з проханням надати інформацію та копію документів (щодо отримання, реєстрації в журналі вхідної кореспонденції ВДЗ ОДР, виконання документів), який зареєстрований за вхідним № 365аз.

На адвокатський запит від 11.10.2021 року адвокату надано відповідь вихідний № 3910/109/1400/21 від 16.10.2021 року за підписом Анатолія Котяш - заступника начальника УП - начальника слідчого відділу Бучанського РУП ГУНП в Київській області.

Представником позивача 01.11.2021 року на адресу ГУНП в Київській області, надіслано звернення щодо проведення службового розслідування та притягнення винних до дисциплінарної відповідальності за надання неповної відповіді на адвокатський запит.

10.12.2021 року представником позивача отримано відповідь № 8233/109/24/26-2021 ГУНП в Київській області, відповідно якої винні співробітники ОДР притягнуті до дисциплінарної відповідальності, та представнику позивача запропоновано знову звернутися з метою отримання запитуваної інформації до ОДР.

25.10.2021 року захисником позивача до ВДЗ ОДР, на ім`я слідчого у кримінальному провадженні № 0001950, подано клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, яке зареєстровано за вхідним № 8235.

Як встановлено, вказане клопотання розглянуто не було.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/15861/21 від 01.12.2021 року зобов`язано слідчого Бучанського РУП ГУНП в Київській області, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0001950, розглянути клопотання представника потерпілого, вх. № 8235 від 25.10.2021 року, поданого у кримінальному провадженні, у відповідності до положень ст. 220 КПК України.

Разом з тим, встановлено, що на момент розгляду справи позивачу не надано жодної відповіді на його клопотання та заяви щодо здійснення досудового розслідування за його заявою, слідчі дії не проводяться. Доказів на підтвердження зворотного не надано.

Звертаючись до суду, позивач вказав, що ОДР, не проводячи тривалий час досудове розслідування особами, які здійснюють свої офіційні повноваження у кримінальному провадженні № 0001950, залишаючи без розгляду та відповідного процесуального реагування факти, викладені ним у заяві, численні клопотання захисника та ухвали слідчих суддів, не здійснив необхідної перевірки його заяви про злочин, в наслідок чого, порушено його права, адже, в той же час, за вказаним позивачем в заяві фактом заподіяння йому тілесних ушкоджень від 06.04.2020 року, ОДР провів досудове слідство у кримінальному провадженні № 0002198, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, в якому йому повідомлено про підозру.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п. п. 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно із ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

З аналізу ст. ст. 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 638/14009/17, від 16.09.2020 року у справі № 638/6363/19, від 23.09.2020 року у справі № 638/14007/17, від 02.12.2020 року у справі № 638/14008/17 та інших.

За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд, виходить із доведеності факту тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача - Головного управління Національної поліції в Київській області, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів, зважаючи на надання формальних відповідей на численні його звернення, неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001950, що встановлено ухвалами слідчих суддів, якими були задоволені скарги позивача, подані в порядку ст. 303 КПК України, при ненаданні відповідей на клопотання позивача та при скасуванні постанови про закриття кримінального провадження, а тому суд приходить до висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Позивач просив загалом стягнути з держави 360 000,00 грн. На переконання суду, такий розмір є значно завищеним.

Суд враховує те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

Однак, суд не погоджується з доводами відповідачів про відсутність доказів моральної шкоди та відсутність її розрахунку як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Так, позивач на підтвердження завданої моральної надав листок непрацездатності серії АЛГ № 987561, та обґрунтував моральну шкоду вимушеними змінами у його житті, внаслідок яких він мав постійно відвідувати органи поліції та суди, підривом здоров`я, порушенням звичайних суспільних та родинних зв`язки; моральними переживаннями, які мали прояв у виникненні зневіри у захисті його прав з боку Держави загалом.

Розмір моральної шкоди не підлягає чіткому розрахунку, окрім випадків, коли такий розмір встановлений законом.

Доводи відповідача про те, що жодним судовим рішенням не встановлено бездіяльність відповідача при проведенні досудового розслідування кримінального провадження № 0001950, є безпідставними, оскільки у цій справі підставою відшкодування шкоди є факт очевидного неефективного розслідування у розумні строки кримінального провадження, яке мало для позивача особливе значення, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Відповідно до абз. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до пунктів 35, 38 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що Головне управління державної казначейської служби України в Київській області правильно визначена як відповідач з наведених підстав.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання (постанові ВП ВС від 19.06.2018 в справі 910/23967/16, провадження № 12-110гс18; постанова ВС від 18.11.2020 справа № 554/5980/18, провадження № 61-7636св19; постанова ВС від 01.06.2022 у справі № 607/11828/17, провадження № 61-17142св19).

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи відповідачів щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивачем.

Разом з тим, визначаючи розмір грошової компенсації, яка має бути стягнута на користь позивача, суд відзначає, що, навіть, у справі «Кабанова проти України» (заява № 17317/08, рішення від 15.10.2020 року), Європейський суд з прав людини зробив висновок про відсутність ретельного і комплексного підходу до здійснення провадження на національному рівні та необґрунтовану тривалість такого провадження (п. 37) та присудив заявниці у якості відшкодування моральної шкоди 3 000,00 євро (що у гривневому еквіваленті станом на дату ухвалення рішення склало близько 100000,00 грн), хоча у наведеній справі кримінальне провадження тривало більше 9 років і так і не було завершене.

У справі «Ігнаткіна проти України» (рішення від 21.05.2015 року, заява № 70758/12), ЄСПЛ присудив заявниці 16 000 євро на відшкодування моральної шкоди. Між тим у наведеній справі розслідування тривало більше ніж 11 років й так і не було завершено, а сподівання заявниці на отримання відшкодування від винної особи були марними та заявниці так і не вдалося домогтися належного розслідування її справи.

У інші справі «Меріт проти України» (рішення від 30.03.2004 року, заява № 66561/01), ЄСПЛ присудив заявникові у відшкодування моральної шкоди через тривалість розгляду кримінальної справи, яка тривала більше ніж 6 років, - 2 500,00 євро.

Застосовуючи вищенаведені міркування, суд вважає, що достатньою сатисфакцією буде стягнення з Держави на користь позивача у якості компенсації моральної шкоди в розмірі тридцять шість мінімального розміру заробітної плати, встановленої на час розгляду справи судом, що становить 241 200,00 грн. Такий розмір моральної шкоди, на переконання суду, є розумним та справедливим, тому суд задовольняє позовні вимоги частково.

Відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунків, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 та у постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року у справі № 638/14007/17.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням викладеного, з огляду на висновок суду про часткове задоволення позовних вимог (241 200, 00 грн. з 360 000,00 грн.), того, що позивач звільнений від сплати судового збору у цій справі на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів на користь держави підлягає стягненню 67 % судового збору, тобто 2 412, 00 грн. (2412,00 /2 ) по 1206, 00 грн. з кожного. Аналогічна правова позиція в частині розподілу судових витрат висловлена Верховним Судом у постанові від 02.09.2020 року (справа № 607/8203/18).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 23,1173,1174 ЦК України, ст. ст. 12,13,81,263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Секретаріат уповноваженого Верховної ради з прав людини, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 241 200,00 грн. (двісті сорок одну тисячу двісті гривень 00 копійок).

Стягнути з Головного управління державної казначейської служби України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області на користь держави судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду, пропорційно до задоволених позовних вимог по 1 206,00 грн. (одна тисяча двісті шість гривень 00 копійок) з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Головне управління державної казначейської служби України в Київській області, , місцезнаходження: пл. Л. Українки, буд. 1, м. Київ, 01196.

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Київській області, ; місцезнаходження: вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601.

Третя особа - Секретаріат уповноваженого Верховної ради з прав людини, , місцезнаходження: вул. Інституцька, буд. 21/8, м. Київ, 01008.

Суддя Н.О. Горбенко