Головуючий у І інстанції Чередніченко Н.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач Ірина Іванівна, про усунення від права на спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач І.І., про усунення від права на спадкування за законом та просила про його задоволення, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з тяжкою хворобою помер їїчоловік ОСОБА_3 .

Після смерті чоловіка позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і дізналась, що окрім неї із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлого від іншої жінки - відповідач ОСОБА_2 .

На думку позивачки, відповідач не може отримати спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки останній у зв`язку із хворобою потребував сторонньої допомоги, а син ОСОБА_2 , знаючи про важкий стан здоров`я батька, та те, що батько потребував допомоги, від надання такої допомоги ухилявся.

Позивач вказувала, що між відповідачем та його батьком за життя останнього, були неприязні відносини. Відповідач не відвідував батька і не спілкувався із ним, хоча мав можливість за життя батька допомогати принаймі фізично.

В зв`язку із ухиленням відповідача від виконання обов`язку щодо утримання батька, який через тяжкі хвороби потребував стороннього догляду, позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Назаренко Я.В. подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилається на помилковість висновків суду про те, що нею не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 перед смертю потребував допомоги. Так, в матеріалах справи містяться документи, що вказують про наявність хвороби ОСОБА_3 , виписки з лікарні, а також покази свідків, які безпосередньо в суді розказали, в якому стані перебував ОСОБА_3 і яку допомогу вони йому часом надавали.

При цьому, відповідач розумів про необхідність надання допомоги батькові, її необхідність для існування батька, у нього була можливість для цього та він свідомо не надавав допомогу, через що ОСОБА_3 часто залишався без необхідної допомоги.

В судовому засіданні свідки пояснювали, як разом із позивачкою дзвонили до відповідача, щоб він приїхав допомогти батькові, а коли позивачки не було вдома (вона перебувала на нічних чергуваннях), - викликали швидку. Також допомогали підняти ОСОБА_3 , переодягти його та допомагали в інших життєвих потребах, коли мали змогу.

За сукупності таких обставин, ОСОБА_2 має бути усунутий від права на спадкування за законом після спадкодавця ОСОБА_3 , оскільки доведеним, на думку апелянта, є те, що ОСОБА_3 потребував допомоги і перебував у безпорадному стані, син ОСОБА_2 знав про це, мав змогу допомагати фізично, проте свідомо цього не робив, через що ОСОБА_3 часто не отримував допомогу, в якій мав потребу.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачу копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками, направлені на адресу відповідача, повернулися із відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у свою чергу, відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки (а.с.126).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Назаренко Я.В. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта (а.с.88-89).

Відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та його батьками зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.84).

31.10.2003 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрували шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві було зроблено актовий запис № 1109, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.89 зворот).

В матеріалах справи наявні медичні документи, надані стороною позивача, які вказують на те, що за життя ОСОБА_3 хворів, однак достатніх доказів, які б вказували на ступінь тяжкості хвороб останнього та те, що він потребував постійного стороннього догляду, матеріали справи не містять.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.78 зворот).

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 04.01.2022 року, було встановлено, що ОСОБА_3 був зареєстрований із 11.03.2000 р. по 12.11.2021 р. за адресою: АДРЕСА_2 .

04.01.2022 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Ротач І.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_3 (а.с.78).

Приватним нотаріусом КМНО Ротач І.І. було заведено спадкову справу № 1/2022 щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.77-98).

23.02.2022 року до приватного нотаріуса КМНО Ротач І.І. надійшла заява ОСОБА_5 про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 (а.с.87 зворот).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що син чоловіка від першого шлюбу ОСОБА_2 за життя йому не допомагав, а тому, в зв`язку із ухиленням відповідача від виконання обов`язку щодо утримання батька, який через тяжкі хвороби потребував стороннього догляду, відповідач підлягає усуненню від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , виходив з їх недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Статтею 1216 ЦК Українипередбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1, 2 статті 1223 ЦК України, передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини,право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з вимогами ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частина 1 статті 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленогост. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку.

З аналізу норм ст. 1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування.

До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст. 1224 ЦК України).

До другої групи (ч.ч. 3-5 ст. 1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1, 2 даної статті, а тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається.

Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц.

Згідно з ч.ч.1, 2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачемпід час розгляду справи суду не булонадано належних та допустимих доказів на підтвердженняфакту ухилення відповідачавід надання допомоги батьку, та факту потребування такої допомоги батьком в силу стану здоров`я саме від сина, відповідача по справі, у зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у задоволенніїї позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: