КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9715/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року місто Київ

справа №754/4144/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Лісовської О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ята Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_2 після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Києві.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона є племінницею ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлому на праві власності.

Зазначала, що вона звернулась до П'ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

28 жовтня 2021 року П`ятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №755/2021 року, однак в усній формі їй повідомили, що до нотаріуса звернулась донька померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . Інших спадкоємців першої черги немає.

Вказувала, що відповідач повинна бути усунута від спадкування, оскільки ОСОБА_3 при житті сильно хворів, проходив складний та довготривалий курс лікування, йому було проведено відповідне хірургічне втручання, причина смерті ОСОБА_3 - злоякісне новоутворення передміхурової залози.

Зазначала, що спадкодавець був особою похилого віку, непрацездатним і потребував особливого догляду, про що свідчать наявні документи з медичних установ, у зв`язку з чим потребував сторонньої допомоги, не міг самостійно себе обслуговувати, готувати їжу, виходити на вулицю, а тому вона здійснювала повний догляд за ним.

Посилалась на те, що вона забезпечувала систематичне лікування дядька в медичних установах, готувала їжу, прибирала за ним, водила на прогулянки. Поховання ОСОБА_3 було здійснено за її рахунок, після смерті дядька вона здійснювала за власний рахунок комунальні платежі за квартиру.

Вказувала, що за життя батька відповідач взагалі не була присутня в його житті, не відвідувала його, не телефонувала, не турбувалась про нього, не цікавилась його життям, не була присутня при його похованні, не була з нею знайома.

Зазначала, що під час хвороби батька, відповідач ухилялась від надання йому фізичної, моральної допомоги, не надавала грошей для придбання ліків, ухилялась від спілкування, хоча жодних перешкод для цього не було, відповідач мала можливість допомагати батьку.

Посилалася на те, що дана бездіяльність свідчить про свідоме ухилення відповідача від надання батьку допомоги при можливості її надання.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що відповідач не брала участь у житті батька через складні життєві обставини, наявність інших поважних причин тощо.

Зазначала, що онкологічне захворювання - злоякісне новоутворення передміхурової залози, яке було у ОСОБА_3 , є тяжким, оскільки стало причиною смерті спадкодавця, тобто, суттєвою є не сама хвороба, а наслідки, які вона спричинила, адже несла реальну загрозу життю та здоров`ю людини.

Вказувала, що відповідач розуміла свій обов`язок, проте умисно ухилялась від його виконання, не забезпечила підтримку та допомогу спадкодавцю при можливості її надання, не вчиняла необхідних дій та не надала до суду жодних доказів, які б спростували дані обставини.

Посилалась на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, наданих позивачем, не звернув увагу, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження свої заперечень, тим самим однобічно підійшов до вирішення даного спору.

14 липня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа П`ята Київська державна нотаріальна контора у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність третьої особи відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Позивач ОСОБА_1 є племінницею померлого ОСОБА_3 , а відповідач ОСОБА_2 є рідною дочкою померлого та відповідно спадкоємцем І черги за законом після смерті батька.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на спадкове майно, у тому числі на квартиру АДРЕСА_2 , що належала померлому на праві власності.

В установлений законом строк позивач та відповідач звернулися до П'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , у зв'язку з чим була відкрита спадкова справа №755/2021 до майна померлого ОСОБА_3 .

Згідно із статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Частиною п'ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі №404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі №750/9209/20-ц.

Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року в справі №712/4709/15-ц, від 04 березня 2019 року в справі №321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року в справі №676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі №750/9209/20-ц.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Відповідно до частини першої, третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, заявляючи вказані вимоги, посилалася на те, що ОСОБА_3 при житті сильно хворів, проходив складний та довготривалий курс лікування, йому було проведено відповідне хірургічне втручання. Вказувала, що спадкодавець був особою похилого віку, непрацездатним і потребував особливого догляду, про що свідчать наявні документи з медичних установ, у зв`язку з чим потребував сторонньої допомоги, не міг самостійно себе обслуговувати, готувати їжу, виходити на вулицю, а тому повний догляд за ним здійснювала позивач. Зазначала, що відповідач, як дочка спадкодавця, проживала окремо від батька, життям та здоров'ям батька не цікавилась, будучи обізнаною про стан здоров'я батька, який перебував у важкому безпорадному стані тривалий час, не виконувала своїх обов'язків, передбачених СК України, не надавала матеріальну та фізичну допомогу, що дає підстави для усунення ОСОБА_2 , як спадкоємця першої черги за законом, від права на спадкування майна після смерті батька.

Представник відповідача заперечуючи проти позову вказував на те, що відповідач постійно спілкувалась з батьком і останній ніколи не повідомляв про те, що йому потрібна будь-яка допомога.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано довідку та виписний епікриз, відповідно до яких ОСОБА_3 у період з 13 серпня 2009 року по 26 серпня 2009 року знаходився у хірургічному відділенні Козятинської районної лікарні з приводу доброякісної гіперплазії, була проведена операція 18 серпня 2009 року.

З довідки про причину смерті від 08 вересня 2021 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_3 зазначено злоякісне новоутворення передміхурової залози.

При житті ОСОБА_3 проходив обстеження МРТ та здійснював лабораторні дослідження, що підтверджується відповідними результатами досліджень, що були надані стороною позивача.

Будь-яких інших медичних документів на підтвердження стану здоров'я ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки з боку позивача, а саме: ОСОБА_5 (син позивача), ОСОБА_6 (син позивача), ОСОБА_7 (чоловік позивача) пояснили, що ОСОБА_3 тривалий час хворів, вся їх сім'я допомагала йому, оскільки він потребував догляду приблизно з 2019 року. Останні 2-3 тижні ОСОБА_3 перебував у дуже важкому стані, у зв'язку з чим ОСОБА_1 перебувала з ним постійно. Похованням ОСОБА_3 займалась вся їх родина.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 при житті, дійсно, мав ряд захворювань, що підтверджується відповідними медичними документами.

При цьому,стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги у зв'язку із своїм станом здоров'я.

Надані позивачемписьмові докази жодним чином не підтверджують факт перебування ОСОБА_3 у важкому стані, що свідчило б про безпорадність такого стану, а також той факт, що останній потребував сторонньої допомоги, у тому числі допомоги своєї дочки ОСОБА_2 .

Жоден з наданих суду медичних документів не містить лікарського висновку про стан здоров'я ОСОБА_3 за останні роки, інформації про те, що він потребував стороннього допомоги, у зв'язку з перебуванням у безпорадному стані. Також ОСОБА_2 не було встановлено групу інвалідності, а також він не перебував на стаціонарному лікуванні у зв'язку із наявними у нього захворюваннями.

Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 у зв`язку з хворобою висловлював прохання або бажання про надання допомоги з боку дочки ОСОБА_2 , а остання свідомо ухилялася від надання такої допомоги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено сукупність обставин, які відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України можуть бути підставою для усунення від спадкування, отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач розуміла свій обов`язок, проте умисно ухилялась від його виконання, не забезпечила підтримку та допомогу своєму батьку, який хворів, а тому має бути усунута від права на спадкування, спростовуються вищевикладеним.

Та обставина, що онкологічне захворювання - злоякісне новоутворення передміхурової залози, яке було у ОСОБА_3 , є тяжким, оскільки стало причиною смерті спадкодавця, не свідчить про факт перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані та умисного ухилення відповідача від надання допомоги.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що відповідач не брала участь у житті батька через складні життєві обставини, наявність інших поважних причин, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у м. Луганськ. З квітня 2014 року м. Луганськ контролюється окупаційною адміністрацією Російської Федерації в окупованих районах Луганської області. Крім того, м. Луганськ включено Верховною Радою України до переліку міст з тимчасово окупованої території.

В судовому засіданні апеляційного суду, представник відповідача пояснив, що до 2014 року відповідач приїздила до м. Києва, зустрічалася з батьком, спілкувалася з ним. Проте, перед настанням бойових дій, які відбулися у лютому 2022 року, відповідач перебувала у м. Луганськ і виїхати звідти вже не змогла. Зараз ОСОБА_2 знаходиться у м. Луганськ. Зазначав, що відповідач постійно підтримувала зв'язок з батьком по телефону. Вказував на те, що ОСОБА_3 працював викладачем в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, мав наукову ступінь та ніколи не просив допомоги у дочки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що після смерті ОСОБА_3 всі витрати на поховання несла тільки позивач, відповідач не з`явилася на поховання свого батька не може бути підставою для усунення від спадщини, оскільки у даній категорії справ підлягають встановленню обставини, які існували за життя спадкодавця, а не після його смерті.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: