КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9055/2023 Головуючий у ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс Банк» про усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 червня 2008 року між ним та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», який у свою чергу змінив найменування на АТ «Сенс Банк», укладено договір кредиту № 028/25-308 на суму 131 000 доларів США строком до 18 червня 2033 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір № 028/15-350 від 18 червня 2008 року, відповідно до якого він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2008 року.

Позивач зазначав, що вказаних вище грошових коштів у встановленому кредитним договором і законом порядку він не отримував, що підтверджується заявою на видачу готівки № ав/4554252 від 18 червня 2008 року, в якій відсутній його підпис про отримання готівки.

29 січня 2014 року кредитор направив йому письмову вимогу про дострокове виконання умов договору, якою припинив дію спірного кредитного договору та договору іпотеки. Окрім того, 27 листопада 2021 року він отримав від відповідача повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке порушує його права.

Посилаючись на те, що його зобов`язання за кредитним договором є припиненими, ОСОБА_1 позивач просив:

- визнати його зобов`язання за договором кредиту № 028/25-308 від 18 червня 2008 року припиненими;

- визнати його зобов`язання за іпотечним договором № 028/15-350 від 18 червня 2008 року припиненими;

- скасувати реєстраційний запис заборон на нерухоме майно № 7405991 та реєстраційний запис договору іпотеки, вчинені 18 червня 2008 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- скасувати записи про обтяження № 7426115 від 20 червня 2018 року, № 23849168 та про іпотеку № 23849234, вчинені 11 грудня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Дмитраша О.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги правові позиції Верховного Суду та Верховного Суду України, не дослідив первинні бухгалтерські документи в оригіналі, не врахував, що відповідач не довів належними доказами факту видачі йому готівки у відділенні банку, а також, що кредитний договір припинив свою дію з дати направлення кредитором вимоги про дострокове погашення заборгованості, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Дмитраш О.М. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав на електронну адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі його представника, тому колегія суддів відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України визнала, що неявка цього учасника справи відповідно не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 червня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», який у свою чергу змінив найменування на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 028/25-308, відповідно якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 131 000 доларів США зі сплатою 13,00 % річних та комісій у розмірі і в порядку, визначених в додатку № 1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 18 червня 2033 року включно.

Згідно із пунктом 1.1.1 договору кредиту погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно 17-го числа сплачує кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає в себе заборгованість за кредитом та процентами, розрахованих за весь строк користування кредитом, в сумі 1 495,60 доларів США (ануїтетний платіж).

Кредит надається позичальнику на купівлю нерухомості (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору кредиту надання кредиту на цілі, визначені пунктом 1.2 цього договору, проводиться після укладення договору, вказаного в пункті 1.3. цього договору, шляхом видачі кредитором кредитних коштів позичальнику готівкою в іноземній валюті (в гривні) з позичкового рахунку останнього в Дарницькому відділенні Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк».

За пунктом 2.2 договору кредиту моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових коштів в сумі кредиту безпосередньо з позичкового рахунку позичальника.

Пунктом 7.5 договору кредиту передбачено, що у разі якщо позичальник до настання терміну погашення першого платежу за кредитом згідно з пунктом 1.1.1 цього договору не звернеться до кредитора за одержанням кредиту в порядку, передбаченому пунктом 2.1 цього договору, зобов`язання кредитора щодо надання кредиту, а також дія цього договору припиняються.

З метою забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, 18 червня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 028/15-350, згідно з яким позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2008 року.

Відповідно до пункту 6.3 іпотечного договору цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про іпотеку».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що змістом пункту 7.5 договору кредиту передбачено припинення саме зобов`язання кредитора щодо надання кредиту, а також дія цього договору і взагалі не передбачено припинення зобов`язань позивача, визначених кредитним договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, на яку посилається позивач у позовній заяві, направленням кредитором письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, змінюється строк виконання зобов`язання за кредитним договором. Тобто, вимога кредитора про дострокове погашення всієї суми заборгованості змінює строк виконання зобов`язання за кредитним договором, а не припиняє зобов`язань позичальника, визначених договором кредиту.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання зобов`язань позивача за кредитним та іпотечним договорами припиненими, а також похідні від них вимоги про скасування реєстраційних записів щодо обтяження майна іпотекою, суд першої інстанції вважав безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку», відповідно до частини першої якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати свої зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами від 18 червня 2008 року припиненими з підстав неотримання ним кредитних коштів, а також у зв`язку із направлення банком вимоги від 29 січня 2014 року про дострокове виконання умов договору кредиту.

Відповідно до пункту 7.3 договору кредиту цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, з урахуванням пункту 7.5 цього договору.

Згідно із пунктом 7.5 договору кредиту у разі якщо позичальник до настання терміну погашення першого платежу за кредитом згідно з пунктом 1.1.1 цього договору не звернеться до кредитора за одержанням кредиту в порядку, передбаченому пунктом 2.1 цього договору, зобов`язання кредитора щодо надання кредиту, а також дія цього договору припиняються.

Суд першої інстанції правильно розтлумачив зазначений пункт укладеного між сторонами кредитного договору та обґрунтовано вказав, що змістом цього пункту передбачено припинення саме зобов`язання кредитора щодо надання кредиту за бездіяльності позичальника щодо його одержання, а також дія цього договору і взагалі не передбачено припинення зобов`язань позивача, визначених договором кредиту № 028/25-308 від 18 червня 2008 року.

Доводи позивача про недоведеність відповідачем факту отримання ним кредитних коштів готівкою в іноземній валюті з позичкового рахунку у відділенні банку не мають правового значення для правильного вирішення даної справи, оскільки закон такої підстави для припинення дійсного зобов`язання, яке визнається позичальником, не передбачає.

Натомість позивач вправі заперечувати такими обставинами факт неотримання кредиту у справах про стягнення заборгованості та/або звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 202/3772/19 (провадження № 61-9126св20) зазначено, що «зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання».

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 187/998/16-ц (провадження № 61-603св19) зазначено, що «за загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку».

Крім того, у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 751/4229/19 Верховний Суд вказав, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не врахував, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було виконане належним чином однією зі сторін, а закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним. Сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропуску позовної давності) та/або закінчення строку дії кредитного договору не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не є підставою для припинення іпотеки за абзацом 2 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановивши, що зазначені позивачем обставини не є підставою для припинення зобов`язань за кредитним договором, положення кредитного договору, на які посилається позивач, не містять вказівки на припинення зобов`язання та/або самого кредитного договору, строк виконання зобов`язання з кредитного договору настав достроково з підстав порушення його умов, однак докази його належного виконання не надані, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Посилання апеляційної скарги на те, що кредитний договір припинив свою дію з дати направлення кредитором вимоги про дострокове погашення заборгованості не заслуговують на увагу, оскільки вимога кредитора про дострокове погашення заборгованості змінює строк виконання зобов`язання за кредитним договором, а не припиняє зобов`язання позичальника, визначені кредитним договором.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 752/26170/18 (провадження № 61-21979св19) та від 08 листопада 2021 року у справі № 183/1953/19 (провадження № 61-11570св21), прийнятих за подібних правовідносин.

Інші аргументи апеляційної скарги переважно зводяться до помилкового тлумачення стороною позивача норм матеріального права та окремих висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які є не релевантними спірним правовідносинам.

Висновки місцевого суду у цій справі за встановлених у ній обставин не суперечать висновкам, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив цілком законний і обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання зобов`язань позивача за кредитним та іпотечним договорами припиненими, а також похідних від них вимог про скасування реєстраційних записів щодо обтяження майна іпотекою.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній