Справа № 623/5028/21
Провадження № 2/638/3417/23
РІШЕННЯ

Іменем України

19 вересня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Щепіхіної В.В.,

при секретарі Рєзнік І.П.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Ізюмського міськрайонного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . З відповідачем перебував у шлюбі з 05.10.2002 по 15.11.2016. Під час шлюбу та станом на дату звернення з позовом відповідач зареєстрована за вказаною адресою. З 2017 відповідач не мешкає за адресою, де зареєстроване її місце проживання, та не користується відповідно вказаним житлом. Факт реєстрації місця проживання відповідачки за адресою домоволодіння позивача перешкоджає останньому отримати субсидію на житлово-комунальні послуги.

Ухвалою суду від 18.01.2022 відкрито провадження в цивільній справі та прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В подальшому матеріали справи були передані до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Ухвалою суду від 23.06.2023 прийнято до свого провадження цивільну справу та прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив суд розгляд справи проводити без участі позивача.

Відповідач відповідно до ст.128 ЦПК України належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. В судове засідання не з`явився, про наявність поважних причин своєї неявки відповідно до вимог ч.3 ст.131 ЦПК України суд не повідомив, заяв про відкладення судового засідання відповідач не надав, відзиву на позов не направив.

На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з ч.4 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Позивач на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 19.12.2003 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С. З. за реєстровим номером №7436, є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 13.08.2021 року позивач зареєстрований за вказаною адресою з 18.02.2004 року. Відповідач, згідно з відповіді відділу державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 31.12.2021 за №3638, також, зареєстрована за цією адресою з 18.02.2004.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до роз`яснень Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника у розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі статті 29 ЦК України, частини 1 і 3 статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна).

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до ст. 407 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї є позбавлення члена сім`ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

Судом встановлено, що 05.10.2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюм реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області зроблено відповідний актовий запис №327. Після реєстрації шлюбу прізвище відповідача - " ОСОБА_4 ". Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 20.08.2014 року.

Згідно з копією рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15.11.2016 по цивільній справі №623/2867/16-ц, шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, розірвано. Прізвище відповідача після розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_4 ».

Згідно з актом квартального комітету №9 від 14.12.2021, відповідач за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована, але не мешкає з 2017 року, не з`являється, її особистих речей у будинку немає.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про бажання відповідача залишитись мешкати у домоволодінні, який належить позивачу.

Положеннями частин 1 та 3 статті 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Проте, відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого ухвалою суду строку. В матеріалах справи також відсутні докази неможливості подання відповідачем доказів з об`єктивних причин, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження строк.

Суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, оскільки тривалий час не з`являється за адресою, де її місце реєстрації проживання, а саме з 2017 року, особистих речей її немає. Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів з боку відповідача на спростування зазначених вище висновків, як і доказів на підтвердження її бажання залишитись мешкати у домоволодінні позивача, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В позовній заяві просив суд залишити судові витрати за ним, тому суд не стягує з відповідача суму судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 12, 14, 76, 80, 81, 141, 263-265, 273, ЦПК України 319, 321, 407 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Щепіхіна