КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/3887/19 Головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
Провадження № 22-ц/824/9201/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14 листопада 2013 року (тіло кредиту) у розмірі 6 293,55 грн та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог (відсотки, пеня, штрафи) відмовлено.

05 липня 2022 року представник відповідача - адвокат Кулачко Т.М. подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8 960,15 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, яка була надана відповідно до умов договору про надання правничої допомоги № 08/07/19-1 від 08 липня 2019 року та підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 05 лютого 2020 року та квитанцією № 0.0..1 від 10 листопада 2021 року.

В обґрунтування заяви зазначив, що при ухваленні рішення по суті спору судом не було вирішено питання розподілу судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, хоча така вимога заявлялася під час розгляду справи з наданням відповідних доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, а тому існує необхідність в ухваленні додаткового судового рішення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року заяву представника відповідача задоволено.

Ухвалено додаткове рішення у справі № 761/3887/19, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 960,15 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи зазначене судове рішення, виходив з того, що стороною відповідача документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу у заявленому розмірі, а позивач не скористався правом надати клопотання про зменшення суми витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тому відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення по суті спору, пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.

В апеляційній скарзі на вказане додаткове рішення позивач в особі представника за довіреністю - Бережну Н.М. просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в суду першої інстанції не було підстав для відшкодування відповідачу судових витрат, оскільки в порушення вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України представником відповідача до закінчення судових дебатів не зроблено заяви про подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення доказів на підтвердження надання правничої допомоги у даній справі, а заява про ухвалення додаткового рішення та відповідні докази були подані лише 05 липня 2022 року, тобто через 8 місяців після ухвалення рішення по суті спору, що є підставою для залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.

Матеріали справи не містять доказів отримання банком заяви про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, що позбавило його можливості заявити клопотання про зменшення таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, тому суд першої інстанції в порушення приписів частини дев`ятої статті 83 ЦПК України безпідставно взяв такі докази до уваги та помилково стягнув з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу.

Окрім того, на переконання позивача, стягнутий судом розмір витрат на професійну правничу допомогу є абстрактним та необ'єктивним, такі витрати не були фактичними, тому сторони могли їх оминути та не встановлювати у договорі про надання правничої допомоги. Вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму 10 000,00 грн є неспівмірними зі складністю даного спору, що виник із кредитних правовідносин, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума є завищеною та не відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена була понести сторона відповідача у даній справі, тому наявні підстави для звільнення позивача від відшкодування цих витрат.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача за довіреністю - адвокат Яндульський Д.В. підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та відмовити відповідачу у відшкодуванні судових витрат.

Відповідач та її представник в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, відзиву на апеляційну скаргу не подавали, тому з огляду на категорію справи та її малозначність в силу вимог процесуального закону, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторони відповідача у судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, та на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що починаючи з 25 травня 2019 року на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін перебуває цивільна справа за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14 листопада 2013 року у загальному розмірі 60 523,46 грн, з яких: 6 293,55 грн - тіло кредиту; 28 937,10 грн - відсотки за користування кредитом; 21 934,55 грн - пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 2 858,26 грн - штраф (процентна складова).

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Кулачко Т.М. навів попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а саме вказав, що витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно складатимуть 10 000,00 грн. В прохальній частині відзиву просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 зазначені витрати в сумі 10 000,00 грн, докази понесення (сплати) яких будуть надані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у справі (а.с. 113-126, т. 1).

В ході розгляду справи представник відповідача - адвокат Кулачко Т.М. подав до суду першої інстанції клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, надавши письмовідокази на підтвердження фактичного розміру таких витрат, а також докази направлення цього клопотання з додатками на поштову адресу АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 198-202, т. 1).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»заборгованість за кредитним договором б/н від 14 листопада 2013 року у розмірі 6 293,55 грн та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Під час ухвалення вказаного рішення суду розподіл судових витрат ОСОБА_1 напрофесійну правничу допомогуадвоката не проводився.

05 липня 2022 року представник відповідача - адвокат Кулачко Т.М. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8 960,15 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, яка була надана відповідно до умов договору про надання правничої допомоги № 08/07/19-1 від 08 липня 2019 року та підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 05 лютого 2020 року та квитанцією № 0.0..1 від 10 листопада 2021 року (а.с. 21, 22, т. 2).

Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Отже, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Частиною другою статті 270 ЦПК України передбачено, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто, додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Тобто саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18

У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що у клопотанні про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 06 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кулачко Т.М. просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які уже були понесені останньою у зв`язку з розглядом цієї справи у суді першої інстанції.

До відзиву на позовну заяву і зазначеного клопотання представником було додано докази розміру витрат відповідача на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 10 000,00 грн, тобто відповідні докази на підтвердження розміру судових витрат були надані ще до ухвалення заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року, про що також було повідомлено у заяві про ухвалення додаткового рішення від 05 липня 2022 року.

Таким чином, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно застосував норми частини восьмої статті 141 та частини другої статті 270 ЦПК України до процесуальних відносин сторін, оскільки процесуальний строк на подання доказів розміру судових витрат не є тотожним строку подання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, докази на підтвердження понесення яких уже були наявними в матеріалах справи та підлягали оцінці при ухваленні основного рішення по суті спору.

До заяви про ухвалення додаткового рішення представник відповідача не долучав нових доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, зазначивши, що такі докази (договір, акт, квитанція) вже знаходяться в матеріалах справи, а тому в суду першої інстанції не було підстав длязалишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України.

З огляду на те, що до закінчення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження сторона відповідача просила стягнути з позивача понесені судові витрати, надавши відповідні докази, однак районний суд, частково задовольняючи позовні вимоги, не вирішив питання розподілу витрат на правничу допомогу, то зазначені обставини були належними підставами для ухвалення додаткового рішення в розумінні статті 270 ЦПК України.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У додатковій постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21) зазначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії та строку розгляду справи, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн за одну годину роботи адвоката, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, а також урахувавши критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та відсутність заперечень АТ КБ «ПриватБанк» під час розгляду справи щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу та доводів щодо їх неспівмірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що документально підтвердженні судові витрати відповідача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, в сумі 8 960,15 грн слід покласти на позивача, оскільки його позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на його користь заборгованість лише за тілом кредиту у розмірі 6 293,55 грн із заявленої суми боргу за кредитним договором у загальному розмірі 60 523,46 грн.

Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому захищає права відповідача на отримання коштів, які вона була змушена реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в місцевому суді, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Суд першої інстанції також зважив і на ту обставину, що позовні вимоги були задоволені лише частково, тому визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідає принципу пропорційності, що узгоджується з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок неотримання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивач був позбавлений можливості заявити клопотання про зменшення таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки відзив на позовну заяву і клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, до яких і долучалися докази понесення судових витрат, надсилалися представником відповідача засобами поштового зв`язку на адресу АТ КБ «ПриватБанк», про що свідчать описи вкладення у цінні листи із квитанціями АТ «Укрпошта» (а.с. 125, 126, 202зв., т. 1), утім жодних заперечень позивача щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу до суду першої інстанції не надходило, хоча останній подавав інші процесуальні документи у справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження аргументів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 960,15 грн в даній справі ухвалено в межах заявлених сторонами вимог, відповідно положень матеріального та процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині першій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 22 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.

З огляду на те, що додаткове рішення суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній