КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №756/5593/22 Головуючий у 1 інстанції: Шролик І.С.

Провадження №22-ц/824/11312/2022 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Музичко С.Г., Кулікової С.В.

за участю секретаря Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, - ОСОБА_4 , про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, - ОСОБА_4 , про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсними.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко О.М. за реєстровим № 484.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду від 28 березня 2023 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 27 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко О.М. та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову у цій частині.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої,обґрунтовуючи висновок про нікчемність довіреності від 10 липня 2020 року, всупереч вимогам ч.ч. 1, 6 ст. 81, ч. 4 ст. 82 ЩІК України без належної перевірки, поклав в його основу обставини досудової кримінальної справи 0004319,які судом в порядку кримінально-процесуального права не досліджувалися і в резолютивній частині рішення не зазначалися. Тим самим суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано надав їм статус обов`язкових при розгляді даної справи та не вказав норму права, з якою законодавство України пов`язує нікчемність цього правочину.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на вимоги статті 204 ЦК України, якою передбачено, що правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судомнедійсним.

Зазначив, що висновок суду першої інстанції щодо ненадання позивачем згоди, як дружини, на укладання договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2020 року не відповідає дійсності, оскільки Оболонським районним судом м. Києва не встановлено юридичного факту за рахунок чиїх коштів (особистих чи спільних коштів подружжя) була придбана квартира АДРЕСА_2 згідно договору купівлі-продажу від 11 червня 2020 року.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Усатенко Д.А. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Гурез О.Ю. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та залишення її без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 (у дівоцтві ОСОБА_2 ) та третя особа ОСОБА_4 , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 січня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( т. 1 а.с. 25,26).

Після укладання шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 26).

11 червня 2020 року, під час шлюбу, ОСОБА_8 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу з ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., за згодою його дружини ОСОБА_2 (п. 5.4. договору а.с. 9-11).

14 липня 2020 р. квартира АДРЕСА_1 була продана від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. від 10 липня 2020 року за реєстровим № 4569, ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенком М.О. (а.с. 12-15).

У п. 9 договору купівлі-продажу від 14 липня 2020 року зазначено, що він укладається за згодою дружини продавця - ОСОБА_9 , викладеною у заяві, справжність підпису на якій засвідчено Бригідою В.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 липня 2020 року за реєстровим № 174 (а.с. 13).

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади м. Києва станом на 25 вересня 2020 року за адресою АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_1 з 13 листопада 1996 року (а.с. 16).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено наявність державної реєстрації права власності на об`єкт житлової нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , спірна квартира була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2020 року та за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2020 року (а.с. 28-30).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 10 липня 2020 року, на підставі якої ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_11 є нікчемною, а укладений договір купівлі-продажу визнав недійсним, у зв`язку з підробленням підпису ОСОБА_2 , дружини ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам зазначеної норми процесуального закону.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 10 вересня 2020 року звернулась до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із заявою про порушення кримінального провадження за ч. 2 ст. 190 КК України за фактом заволодіння квартирою шахрайськими діями, використовуючи підроблені документи.

Згідно з витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_4 було порушено кримінальне провадження № 0004319 (а.с. 31).

Згідно з матеріалами кримінального провадження № 0004319, які були досліджені в судовому засіданні встановлено, що при допиті, в якості свідка ОСОБА_3 , особи, яка зазначена у договорі як представник ОСОБА_4 , він пояснив, що підписав документи на квартиру за винагороду у 1000 грн., але самого нотаріуса Некрилова К.Ю. ніколи не бачив. Жодних довіреностей від будь-кого на себе не отримував, хто такий ОСОБА_4 йому не відомо. Чоловіка, який зображений на паспорті серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 ніколи не бачив.

Згідно з висновком судового експерта від 29 грудня 2020 року експертного дослідження проведеного в межах кримінального провадження № 0004319 встановлено, що підпис та рукописні записи « ОСОБА_4 » у графі підпис в довіреності (офіційний бланк) від 10 липня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю., зареєстрованої в реєстрі за № 4569, бланк НОЕ077963 на зворотному боці виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Крім того у п. 9 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2020 року, було зазначено прізвище дружини продавця - ОСОБА_2 , замість ОСОБА_2 , справжність підпису, якої засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 03 липня 2020 року, яке не відповідає паспортним даним, оскільки воно було змінено після реєстрації шлюбу 08 січня 1993 року. ( т. 1 а.с. 26).

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами і є одностороннім правочином який створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 цього Кодексу).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

Зазначене відповідає висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 577/5321/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про нікчемність довіреності на підставі якої було укладено договір купівлі-продажу квартири від імені ОСОБА_4 і недійсність укладеного договору купівлі-продажу

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо того, що суд першої інстанції обґрунтовуючи висновок про нікчемність довіреності від 10 липня 2020 року, всупереч вимогам ч.ч. 1, 6 ст. 81, ч. 4 ст. 82 ЩІК України без належної перевірки поклав в його основу обставини досудової кримінальної справи 0004319, які судом в порядку кримінально-процесуального права ще не досліджувалися.

Вибуття майна з володіння власника шляхом підробки документів є порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина для незаконного заволодіння його майном, що відповідає вимогам ст. 228 ЦК України.

Незаконність заволодіння майном підтверджується висновком судового експерта від 29 грудня 2020 року проведеного в межах кримінального провадження №0004319 яким встановлено, що підпис та рукописні записи « ОСОБА_4 » у графі підпис в довіреності (офіційний бланк) від 10 липня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю., зареєстрованої в реєстрі за № 4569, бланк НОЕ077963 на зворотному боці виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою.

З тих саме підстав колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо не згоди з висновком суду про ненадання позивачем згоди на укладання договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2020 року.

Крім того, судом першої інстанції правомірно встановлено, що зазначене в п. 9 договорі купівлі-продажу прізвище позивача ОСОБА_2 не відповідало її паспортним даним, де вона зазначена як ОСОБА_2 , у зв`язку зі зміною прізвища при реєстрації шлюбу у 1993 році.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді С.Г. Музичко

С.В. Кулікова