ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 жовтня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/568/23

Головуючий у першій інстанції Крупина А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1222/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 липня 2023 року (місце ухвалення - м. Носівка, повний текст рішення складено 19.07.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування позову посилався на те, що сторони з вересня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбу від якого народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення суду шлюб між сторонами розірвано 29.11.2017.

Позивач посилається, що на даний час син постійно проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. Після повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України позивач разом з сином виїхали за межі території України. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання сина, участі у матеріальному забезпеченні відповідачка не приймає, тому на підставі ст. 181, 182, 191 СК України, Конвенції «Про права дитини» позивач у позові просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Носівського районного суду від 19.07.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами, що син сторін проживає разом з батьком, а мати не бере жодної участі в утриманні дитини.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гуц А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Носівського районного суду від 19.07.2023 повністю, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

За доводами скарги судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Заявник посилається, що дитина спільно проживає разом з позивачем за кордоном, що також підтверджується актом обстеження умов проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 від 23.05.2023, з якого вбачається, що ОСОБА_4 з батьком знаходиться за кордоном в ОСОБА_5 . Проте суд не надав мотивованої оцінки вказаному акту обстеження. Крім того, сама ж відповідачка не заперечувала факт проживання дитини з батьком.

В обґрунтування незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду апелянт зазначає, що відповідачка матеріально не приймає жодної участі в утриманні дитини, разом з тим, отримувану від держави на сина грошову допомогу, як дитині-інваліду, вона в повному обсязі перераховує на банківську картку ОСОБА_1 .

Крім того, у провадженні Носівського районного суду Чернігівської області перебуває справа № 741/1545/20 (номер провадження 2/741/13/23) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, розгляд якої призначено на 13.09.2023, а отже, станом на дату ухвалення даного судового рішення спір між сторонами щодо місця проживання спільного сина не вирішено. Суд не врахував, що наявність між батьками спору щодо місця проживання дитини, не звільняє жодного з них від обов`язку утримувати дитину.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що з 17.09.1997 по 29.11.2017 сторони перебували у шлюбі, який рішенням Носівського районного суду Чернігівської області було розірвано.

Згідно копії свідоцтва про народження сторони від шлюбу мають дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Матеріали справи містять копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , в особливих відмітках якого міститься засвідчена відтиском печатки фотосвітлина та напис ОСОБА_3 ( ОСОБА_6 ) убачається про перетин 04.03.2022 кордону у контрольно-пропускному пункті Beregsurany, а 28.06.2022 у контрольно-пропускному пункті Canada (а.с. 6 зворот, 7).

З копії акту обстеження умов проживання відповідачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 від 23.05.2023 вбачається, що комісією Носівської міської ради за результатами бесіди і ставлення членів сім`ї до рішення прийняти на виховання дитину спеціалісти служби з`ясували, що ОСОБА_4 з батьком знаходиться за кордоном в ОСОБА_5 . Така відстань унеможливлює спілкування з сином матері ОСОБА_7 , але мама спілкується з ОСОБА_4 у телефонному режимі (а.с. 44).

Відмовляючи у задоволенні позову суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами, що син сторін проживає разом з батьком, а мати не бере жодної участі в утриманні дитини. При цьому судом зазначено, що у підтвердження спільного проживання з сином наданий позивачем закордонний паспорт дитини, який містить відмітки про перетин кордону України, не містить інформацію щодо предмета доказування, та не свідчить про спільне проживання сина разом з батьком у конкретній адміністративно-територіальній одиниці.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України та статтею 51 Конституції України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частинах першій-третій статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Приймаючи рішення суд першої інстанції в порушення норм процесуального та матеріального права прийшов до необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав відсутності доказів спільного проживання сина разом з батьком у конкретній адміністративно-територіальній одиниці, оскільки матеріалами справи підтверджено, що син сторін проживає разом з батьком, що підтверджується закордонним паспортом дитини, який містить відмітки про перетин кордону України, та з копії акту обстеження умов проживання відповідачки ОСОБА_2 вбачається, що під час обстеження спеціалістами служби з`ясовано, що ОСОБА_4 з батьком знаходиться за кордоном в ОСОБА_5 .

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що 03.05.2023 зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком залишено без розгляду, підставою стало клопотання ОСОБА_2 в якому вона посилалась на неявки позивача у судові засідання (справа № 741/1545/20, провадження № 2/741/13/23), та згідно ухвали Носівського районного суду від 13.09.2023 провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю закрито на підставі заяви самої позивачки про відмову від позову та закриття провадження у справі (справа № 741/1545/20, провадження № 2/741/13/23).

З урахуванням наведеного, станом на момент розгляду справи спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини не знаходиться на розгляді у суді.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що рішенням від 30.11.2021 Носівського районного суду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дітей задоволено. Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, встановлених судовим наказом Носівського районного суду Чернігівської області від 24.01.2018 (єдиний унікальний номер 741/48/18, провадження № 2-н/741/4/18), починаючи з 10.08.2020.

Позивач у даному позові про стягнення аліментів посилався, що син проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Відповідачкою, у свою чергу, вказані обставини належним чином не спростовані, також судом першої інстанції залишено поза увагою наявність рішення про припинення аліментів та встановлених цим судовим рішенням обставини.

Таким чином, враховуючи обставини справи і те, що дитина проживає разом з батьком, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, та не надано жодного доказу у підтвердження, що відповідачка бере участь в утриманні сина, позов підлягає задоволенню щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.03.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», та враховуючи, що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і задовольняє позов, тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1073,60 грн та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1610,40 грн (1073,60 грн х 150 %) на користь держави.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 4, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 липня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.03.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1073,60 грн та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1610,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення складено 02.10.2023.

Головуючий Судді: