Дата документу 03.10.2023 Справа № 333/3426/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1955/23 Головуючий у 1-й інстанції: Ковальова Ю.В.
Є.У.№ 333/3426/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ієговська Анастасія Олександрівна, до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 інтереси якої представляє адвокат Балковий Руслан Леонідович на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її сина.

Зазначала, що 06.11.2021 близько 18.00 год. в м. Запоріжжі, на проспекті Соборному, біля буд. №17 сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій водійка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом марки «Ford Transit» р.н. НОМЕР_1 , допустила наїзд на пішохода ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Позивачка є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , а тому у зв`язку з його смертю їй спричинена значна та непоправна шкода.

07.11.2021 за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001921 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 20.02.2023 слідчим відділенням розслідування злочинів у сфері транспорту СВ ЗРУП ГУНП в Запорізькій області винесено постанову про закриття кримінального провадження №0001921 від 07.11.2021 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Після смерті сина позивачка позбавлена його підтримки і допомоги, її життя повністю змінилося в усіх сферах, зруйнувалися всі життєві зв`язки.

Загибель сина завдала їй моральної шкоди у розмірі 250 000 грн.

Станом на дату настання ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Проте, розмір страхового відшкодування не є співмірним із фактичним розміром заподіяної моральної шкоди.

Враховуючи частку моральної шкоди, яка має бути відшкодованою за рахунок страхової компанії, просила стягнути з відповідачки 178 000,00 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенні частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає недоведеними як факт заподіяння позивачці моральної шкоди, так і її розмір. У справі відсутні докази, що загиблий проживав разом із матір`ю однією сім`єю, допомагав їй фізично і матеріально. За обставинами ДТП в діях відповідачки відсутній склад злочину. Натомість саме загиблий був визнаний винним у скоєні ДТП. Також скаржник зазначає про те, що на утриманні ОСОБА_2 знаходиться її недієздатна матір та дуже хвора донька, що призводить до додаткових фінансових витрат.

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм як матеріального, так і процесуального права, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Балкового Р.Л. та ОСОБА_1., які підтримали апеляційну скаргу і просили про її задоволення, заперечення адвоката Ієговської А.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Судом установлено, що 06.11.2021 близько 18 год. 00 хв. в м. Запоріжжі, на пр. Соборному, біля буд. №17, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом марки «Ford Transit» р.н. НОМЕР_1 , допустила наїзд на пішохода ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок даної ДТП, пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України кримінальне провадження, порушене за фактом ДТП, закрито. Органами досудового розслідування установлено, що ДТП відбулося за обставин, коли потерпілий ОСОБА_3 допустив необережність через нехтування Правилами дорожнього руху (а.с. 8-12).

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.11.2021 (а.с. 14).

Відповідно до ст.4 ЦПК України, статей 11, 15, 16, 22, 23 ЦК України потерпіла особа, якій завдано збитків або завдано моральної шкоди внаслідок порушення її прав, має право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Застосування цього способу захисту визначається положенням ст.22 ЦК і проводиться як у договірних зобов`язаннях (ст.611 ЦК), так і в позадоговірних зобов`язаннях (гл. 82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

У справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За приписами частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. (п.1 частина друга ст.1167 ЦК).

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам),дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Вимогами ст.1187 ЦК передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непоборної сили або умислу потерпілого.

Покладаючи обов`язок про відшкодування шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із недоведеності умислу потерпілого чи непереборної сили.

Суд обґрунтовано виходив із того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, яка завдала смерть фізичної особи, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

За таких обставин посилання в апеляційній скарзі на відсутність вини відповідачки у ДТП не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення не звільняє володільця джерела підвищеної небезпеки від обов`язку відшкодувати моральну шкоду.

Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. ( STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, g 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Виходячи із моральних засад розумності, справедливості та виваженості, оскільки ці страждання є непоправні і ніколи не зітруться з пам`яті позивачів, суд вважає, що заподіяння моральної шкоди матері потерпілого доведено безпосередньо фактом спричинення смерті її сину джерелом підвищеної небезпеки, що відповідно до п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України є підставою для відшкодування їй моральної шкоди незалежно від доведеності вини відповідача.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту заподіяння позивачці моральної шкоди і її розміру є неспроможними.

Загибель сина є безумовною моральною шкодою для матері і будь-яких додаткових доказів не потребує.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань позивачки, довічність негативних наслідків, істотність вимушених змін у способі життя позивачки, характер її стосунків із сином за час його життя, ступінь близькості, спосіб та регулярність спілкування тощо.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

Суд першої інстанції врахував знаходження на утриманні відповідачки непрацездатної матері, а також те що ДТП відбулося за обставин, коли потерпілий ОСОБА_3 допустив необережність через нехтування Правилами дорожнього руху, що у відповідності до ч.2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи відповідачки про те, що позивачем не доведено факту погіршення її стану здоров`я, наявність психічних і психологічних зривів, оскільки завдана останній смертю сина моральна шкода спричинила та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання. Враховуючи вік позивача, її сімейний стан-вдова, зазначені обставини істотно змінили її життя та потягнуть у подальшому додаткові зусилля на організацію свого життя та його матеріальне забезпечення. Відновити становище, яке існувало до смерті сина, у житті позивача неможливо.

Смерть рідної людини є невідновлюваною втратою, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо.

Суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що завдана позиваці шкода підлягає відшкодуванню за рахунок страхової компанії.

Визначаючи розмір моральної шкоди, позивачка урахувала суму страхового відшкодування, що належить їй від страхової компанії.

Крім того, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №638/17731/16-ц (провадження № 61-25541св18); від 17 травня 2018 року у справі №№ 175/402/17-ц (провадження №61-21370ск18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підвередила висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст. ст.374, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складений 04 жовтня 2023 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова