П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 367/5382/21

Провадження: № 22-ц/824/12115/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Кулікової С. В.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2023 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Мерзлого Л.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб 2 лютого 2013 року. В період шлюбу, 25 липня 2020 року подружжям було придбано житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що на той момент між подружжям існували теплі та довірливі відносини, право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 . Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 09.07.2021року, її вартість становить 1 376 389 грн.

Оскільки подружнє життя не склалось, з середини 2020 року подружжя фактично припинило підтримувати шлюбні відносини та вести спільне господарство, результатом чого стало розірвання шлюбу.

Зазначала про те, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згоди про поділ та користування квартирою подружжям не було досягнуто.

За викладених обставин, ОСОБА_2 просила суд визнати в порядку поділу майна подружжя за нею право власності на частини квартири АДРЕСА_2 , та визнати в порядку майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частини вказаної квартири. Розподілити сплачений судовий збір.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2023 року позов задоволено.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на частини квартири АДРЕСА_2 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , сплачений судовий збір в розмірі 6881,94 грн.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 21 888 грн.

Не погодившись із такими судовими рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог та вимог заяви про ухвалення додаткового рішення.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що в період придбання квартири сторони проживали разом та мали спільний бюджет, а також, що вона мала дохід, достатній для придбання нерухомого майна. В свою чергу, послався на те що, він придбав спірну квартиру за кошти отримані в борг кошти від його матері.

Відмічав, що кошти були передані йому в борг 14 липня 2020 року, а розписка на підтвердження отримання боргу була, дійсно, написана пізніше, аніж зазначена в ній дата, що було вчинено на вимогу матері, яка дізналась, що між сторонами немає укладеного шлюбного договору. Однак вказана обставина не спростовує того факту, що кошти отримані ним в борг, є його особистими, а тому і квартира, яка була придбана за ці кошти, не є спільним майном подружжя.

Зауважив, що його не було повідомлено про розгляд заяви позивачки про ухвалення додаткового рішення, що позбавило його можливості реалізувати свої права, передбачені ст.43 ЦПК України. Вважав, що додаткове рішення суду є необґрунтованим.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Єрмак О.В. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що квартира була придбана сторонами у період шлюбу в липні 2020 року, фактичні шлюбні відносини були припинені з середини 2021 року, а, відтак, квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зауважував, що з розписки, наданої відповідачем убачається, що відповідач, у випадку не повернення боргу, зобов`язується перевести право власності на спірну квартиру на ОСОБА_4 . При цьому, наслідки, укладеного договору позики, чітко визначені законодавством, а перехід права власності на нерухоме майно до позикодавця не відповідає вимогам закону, а тому такий правочин є нікчемним.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , його представник адвокат Єрмак О.В. та адвокат Гончаренко О.А. в інтересах ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Адвокат Максимів Г.І. заперечувала проти апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 2 лютого 2013 року між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що було зроблено відповідний актовий запис № 75.

Шлюб між сторонами було розірвано 26.06.2021 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 .

Згідно Додаткового договору № 1 від 25.07.2020 про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав №Д11/51 від 10.04.2018, сторони Договору: ПрАТ Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант», ОСОБА_7 та ОСОБА_1 домовились про зміну сторони у зобов`язанні та набуття всіх прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав №Д11/51 від 10.04.2018. Так, сплата за Договором купівлі-продажу майнових прав №Д11/51 від 10.04.2018 за майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , здійснена ОСОБА_7 , поверненню не підлягає та вважається оплатою за Договором купівлі-продажу майнових прав за квартиру ОСОБА_1 .

Згідно розписки від 25.07.2020, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_1 в рахунок оплати за майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суму 36500 доларів США.

Згідно довідки, виданої ПрАТ Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант» від 28.07.2020, ОСОБА_1 виконав оплату за договором купівлі-продажу майнових прав №Д11/51 від 10.04.2018 в повному обсязі.

05.08.2020 року державним реєстратором на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер б/н, виданий 25.07.2020, за ОСОБА_1 на праві приватної власності було зареєстровано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Дана квартира складається з однієї кімнати, жилою площею 19.3 кв.м., загальною площею 49.8 кв.м. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 09.07.2021р., вартість квартири становить 1 376 389 грн. без ПДВ.

Задовольняючи позов та здійснюючи розподіл майна між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно придбане подружжям у шлюбі, а відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач не довів того, що спірна квартира куплена виключно за кошти, передані йому ОСОБА_8 .

Окрім того, варто зазначити, що згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року (справа № 320/3072/18), наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення боргу, як солідарного боржника.

Отже, що спірна квартира була придбання спірної квартири за кошти, які відповідач отримав у борг, вказане не є підставою для визнання квартири власністю одного із подружжя.

Щодо посилань ОСОБА_1 на те, що позивачкою не доведено, що в період придбання квартири сторони проживали разом та мали спільний бюджет, колегія суддів відмічає, що шлюб між сторонами було розірвано 26.06.2021 року органом РАЦС, тобто після придбання квартири.

Враховуючи, що ОСОБА_1 заперечує припинення шлюбних відносин у червні 2021 року, саме на нього покладено обов`язок доведення цієї обставини, відповідно до засад диспозитивності й змагальності цивільного процесу.

Натомість, належних доказів на підтвердження припинення шлюбних відносин до середини 2021 року, що визнається позивачкою, відповідачем надано не було.

Отже, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, відповідач, в свою чергу, не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

Щодо доводів апеляційної скарги на спростування висновків суду першої інстанції, викладених в додатковому рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2023 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно вимог частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 134 ЦПК України кожна із сторін процесу подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно частини 2 зазначеної статті у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Позивачем було надано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, які дають підстави встановити розмір цих витрат, зокрема, договір від 24.06.2021 року між адвокатським об`єднанням «Іванова» та ОСОБА_2 , квитанцію до прибуткового ордера №117/21 від 24.06.2021 на суму 21888,00 грн., акт виконаних робіт по наданню правової допомоги ОСОБА_2 під час розгляду справи №367/5382/21 на загальну суму 21888,00 грн.

Ураховуючи, що позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, дійшов вірного висновку щодо покладення здійснених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 21 888,00 грн. на відповідача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Слід відмітити і те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Доводів на спростування висновків суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначив, заперечень щодо розміру та співмірності витрат позивачки на правничу допомогу не навів.

В той же час, слушними є доводи скаржника про те, що його не було повідомлено про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення, що не дало змоги йому надати свої заперечення щодо розміру витрат позивача.

Допущене судом першої інстанції порушення процесуального закону має наслідком скасування додаткового рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2023 року з ухваленням нового судового рішення по суті вимог заяви. При цьому, як зазначено вище, розмір витрат позивачки на правничу допомогу підтверджено належними доказами, заперечень щодо таких вимог скаржником не було наведено, попри таку можливість під час апеляційного перегляду судового рішення, а тому вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК Українипорушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи вищевикладене, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2023 року підлягає залишенню без змін, додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2023 року, зважаючи на допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону, підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви адвоката Єрмак О.В. в інтересах ОСОБА_2 та стягнення із ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в сумі 21 888 грн., а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким заяву адвоката Єрмак Олега Віталійовича в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 21 888 (двадцять одна тисяча вісімсот вісімдесят вісім) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

С. В. Кулікова