КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 395/1083/20 Головуючий у суді І інстанції Тиханський О.Б.
Провадження № 22-ц/824/6696/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що він та ОСОБА_1 проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з липня 2009 року по травень 2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 . Із 2014 року позивач та відповідач проживають окремо та за згодою сторін дочка залишилась проживати з матір`ю у м. Українка Обухівського району Київської області. Рішенням суду від 16 березня 2015 року з позивача стягуються аліменти на дитину на користь відповідача. З квітня 2020 року дочка проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. Дитина виявила бажання проживати з батьком, у зв`язку з цим ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_1 на дочку, стягнути з відповідача на його користь аліменти на дочку у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також понесені судові витрати.

Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2020 року зазначена справа передана на розгляд за територіальною юрисдикцією до Обухівського районного суду Київської області.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 2023 року позов задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначенні рішенням суду у справі № 395/234/15-ц, починаючи з 28 квітня 2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 квітня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 7 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно припинив стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь, а також стягнув з неї аліменти на користь позивача, починаючи з 28 квітня 2021 року, тобто з часу подання позовної заяви.

Спростовуючи такі висновки суду, ОСОБА_1 посилається на те, що статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку із зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Отже, на думку відповідача, закон передбачає присудження аліментів з дати набрання законної сили рішенням суду про припинення стягнення аліментів, а не з часу подання позовної заяви, як про це вказав суд першої інстанції.

На спростування висновку суду в частині визначення місця проживання дитини апеляційна скарга не містить доводів щодо їх незаконності, а навпаки відповідач зазначає, що дитина бажає проживати з батьком, а тому бажання дитини нею не оспорюється. Разом із тим, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, правильно застосував норми матеріального права і практику Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини з батьком, з врахуванням вимог частини першої статті 367 ЦПК України рішення суду в частині задоволених вимог позову про визначення місця проживання дитини судом апеляційної інстанції не переглядається.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Кулініченко Г.В. підтримав доводи апеляційної скарги в частині зміни рішення суду, а саме дати, з якої необхідно стягувати аліменти з ОСОБА_1 , а також припинення стягнення аліментів з ОСОБА_2 та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній. В частині визначення місця проживання дитини рішення суду не оскаржує, оскільки рішенням суду в іншій справі № 372/3260/20 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визначення місця проживання дочки з нею.

Позивач та його представник - адвокат Костроміна В.А. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Служби у справах дітей Новомиргородської міської ради Кіровоградської області - Шевченко Г.Д. в частині вирішення спору щодо дати припинення і початку стягнення аліментів поклався на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 16 грудня 2020 року Служби у справах дітей Новомиргородської РДА в будинку за адресою: АДРЕСА_1 є умови для проживання ОСОБА_3 .

Згідно із довідкою Новомиргородської районної ради від 27 жовтня 2020 року ОСОБА_3 навчається у Новомиргородській школі № 1 з 07 вересня 2020 року.

На підставі рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_1 у розмірі 600 грн щомісячно на утримання доньки ОСОБА_3 , починаючи з 13 лютого 2015 року до досягненням нею повноліття.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2 працює на посаді інспектора Новомиргородської міської ради з 12 травня 2021 року.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Новомиргородської міської ради щодо місця проживання малолітньої ОСОБА_3 від 09 травня 2022 року № 02-24/129/1 визначено за доцільне місце проживання малолітньої ОСОБА_3 біля батька ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, зміну розміру аліментів, відібрання та визначення місця проживання дитини відмовлено.

Суд встановив, що визначальне значення при вирішенні саме даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини, яка в судовому засіданні висловила бажання проживати разом з батьком.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком буде відповідати найкращому забезпеченню її інтересів.

Задовольняючи позов в частині припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що донька фактично проживає з батьком та за рішенням суду визначено місце її проживання разом з батьком. ОСОБА_1 не витрачає аліменти на утримання дитини, дитина проживає з батьком, знаходиться на його утримані, а відтак стягнення аліментів відповідно до рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року підлягає припиненню з дня подачі позову до суду, тобто 28 квітня 2021 року, а з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти з тієї ж дати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отримувати мінімальний гарантований розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

У відповідності до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша - третя статті 181 СК України).

Згідно із частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Як встановлено судом першої інстанції, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання спільної дитини. Зазначене рішення набрало законної сили та виконується позивачем в примусовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з серпня 2020 року постійно проживає разом з позивачем ОСОБА_2 , а постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року у справі № 372/3260/20 ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову, зокрема, про відібрання та визначення місця проживання дитини.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права.

За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді, тощо).

Водночас норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом.

Так, за правилами частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному законі сутті цієї норми не змінює.

Отже, за змістом цієї норми права, особа, з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі, у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й припинення права на утримання.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову із тих підстав, що відповідач не проживає разом з дочкою з 2020 року, її вихованням та утриманням займається лише позивач. При цьому позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, також зобов`язаний виконувати рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь відповідача, чим порушуються його майнові права та інтереси, оскільки саме він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дочки.

Відповідно до положень статті 3 Конвенції незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 7 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Колегія суддів відмічає, що як відповідач, так і позивач зобов`язанні в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати свою дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй гарні умови для проживання та виховання, у тому числі забезпечувати матеріально.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправильності визначення судом першої інстанції дати, з якої припиняється стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 та стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Положення частини першої статті 191 СК України визначає, що аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня подання позову на майбутнє, але не довше ніж до досягнення дитиною повноліття.

Натомість, час, з якого припиняється сплата аліментів за позовом про припинення стягнення аліментів, СК не визначений, оскільки, як вже зазначалось вище, СК України взагалі не містить норму, якою передбачено право того із батьків, з ким проживає дитина ставити перед судом питання про припинення їх стягнення, яке проводиться на користь іншого із батьків дитини.

Колегія суддів не може погодитись із доводами відповідача з посиланням на пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» про те, що така дата має визначатись починаючи із дати набрання рішенням суду чинності, оскільки це роз`яснення Пленуму стосувалось статті 192 СК України, яка регулює зміну розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, спір стосується не зміни розміру аліментів, а їх стягнення та припинення стягнення, тобто одним судовим рішенням суд стягнув аліменти з ОСОБА_1 і вони відповідно до статті 191 СК України підлягають стягненню з часу пред`явлення відповідного позову, а також з цієї ж дати припинив стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , що є логічним і зрозумілим. В іншому ж випадку в період між датою пред`явлення позову до дати набрання рішенням законної сили аліменти стягувались би з обох батьків, а крім того на користь ОСОБА_1 вони будуть стягуватись безпідставно, оскільки дитина з нею не проживає.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині стягнення аліментів, належним чином дослідив матеріали справи та вірно застосував норми сімейного законодавства, що регулюють час, з якого присуджуються аліменти на дитину, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо припинення стягнення аліментів з позивача та їх стягнення з відповідача від дня пред`явлення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 жовтня 2023року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній