Провадження № 22-ц/801/1866/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 рокуСправа № 127/30262/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Копаничук С.Г., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2023 року, ухвалене суддею Воробйовим В.В. в м. Вінниці, повне рішення складено 21 липня 2023 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, в якому згідно заяви про зміну предмету позову просила:

- поділити спільне майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме легковий автомобіль TOYOTA CAMRY 2.5 HYBRID, рік випуску 2020, номер кузова НОМЕР_1 (об`єм (потужність) двигуна 2487см3) наступним чином:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 596 273,50 грн компенсації вартості 1/2 частки ОСОБА_2 на цей легковий автомобіль;

- припинити за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на означений легковий автомобіль;

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2019 року по 03 березня 2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період з 14 квітня по 11 серпня 2020 року за спільні кошти подружжям було придбано новий автомобіль TOYOTA CAMRY 2.5 HYBRID, рік випуску 2020, номер кузова НОМЕР_1 (об`єм (потужність) двигуна 2487 см3), який оформили на відповідача. Взято на державну реєстрацію 11.08.2020.

Оскільки спільно володіти, користуватися транспортним засобом та розпоряджатися ним, як неподільною річчю, сторони не можуть, просила суд позов задовольнити.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2023 року позов задоволено частково.

Здійснено поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме легковий автомобіль TOYOTA CAMRY 2.5 HYBRID, рік випуску 2020, номер кузова НОМЕР_1 (об`єм (потужність) двигуна НОМЕР_2 ) наступним чином:

- стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 596 273,50 грн компенсації вартості 1/2 частки ОСОБА_2 на легковий автомобіль TOYOTA CAMRY 2.5 HYBRID, рік випуску 2020, номер кузова НОМЕР_1 (об`єм (потужність) двигуна НОМЕР_2 );

- визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на означений легковий автомобіль TOYOTA CAMRY 2.5 HYBRID, рік випуску 2020, номер кузова НОМЕР_1 (об`єм (потужність) двигуна 2487см3).

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 7 443,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя повністю.

У скарзі зазначає, що судом не взято до уваги постанови Верховного Суду, відповідно до яких факт придбання майна під час шлюбу, але за особисті кошти, не може свідчити про те, що майно є спільною сумісною власністю. Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив, що позичаючи у нього кошти відповідач повідомив йому, що такі кошти позичаються з метою купівлі спірного автомобіля і це підтверджується розпискою. Саме така сума коштів, яку він позичив, і була витрачена на купівлю спірного автомобіля. Висновок суду про те, що автомобіль було придбано в інтересах сім`ї, не відповідає дійсності. Транспортний засіб не було придбано в інтересах сім`ї, оскільки відповідач використовував його в своїй роботі. Якщо позивач і не знала про позичені відповідачем на автомобіль кошти, то за які кошти було придбано авто, оскільки отримані позивачем кошти від підприємницької діяльності не свідчать про те, що вони були використані на покупку автомобіля. Судом помилково застосовано норми ст. 60 СК України, замість ст. 57 СК України, що і призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірний автомобіль було придбано подружжям ОСОБА_4 під час шлюбу за спільні кошти, а відповідачем презумпція спільності майна подружжя спростована не була, дійшов висновку, що це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Суд вважав, що право позивача підлягає захисту шляхом стягнення на її користь компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля та визнання за відповідачем права особистої приватної власності на автомобіль. У задоволені позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль відмолено, оскільки внаслідок виділення автомобіля у власність відповідачеві і стягнення компенсації вартості 1/2 автомобіля право спільної сумісної власності припиняється, тому суд дійшов висновку, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

З такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22 квітня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 03 березня 2021 року.

З витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів встановлено, що 11 серпня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на транспортний засіб TOYOTA CAMRY, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 (об`єм (потужність) двигуна 2487 см3 ) (а.с. 11, 12, 91).

Автомобіль було придбано в ТОВ «Преміум Моторс» в період з 16.04.2020 по 11.08.2020 за суму 1 122 272,00 грн, доукомплектування автомобіля 47118,00 грн., а також КАСКО 17 883,74 грн. (а.с.13-18).

Відповідно до звіту №357 про оцінку колісного транспортного засобу від 17.11.2022, виконаного ФОП ОСОБА_5 , середня ринкова вартість колісного транспортного засобу легкового автомобіля, TOYOTA CAMRY 2.5 HYBRID, рік випуску 2020, номер кузова НОМЕР_1 на дату оцінки складає 29 629,61 дол. США або 1 192 547,00 грн, округлено за комерційним курсом станом на 17.11.2022 40,2485 грн за 1 дол. США (а.с.19-39).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 просила поділити транспортний засіб, який був набутий сторонами у шлюбі, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на нього і присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності.

У ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Отже, з наведеного вище вбачається, що за концепцією цивільного та сімейного законодавства діє презумпція, відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Заперечуючи щодо вимог позову ОСОБА_1 вказував, що спірний автомобіль купувався не за спільні кошти подружжя і не в інтересах сім`ї, а відтак не може вважатися спільною сумісною власністю.

У ч. 1 ст. 57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка , в тому числі, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 , на підтвердження факту придбання автомобіля за особисті кошти, надав до суду першої інстанції розписку від 03 березня 2020 року.

У вказаній розписці зазначено, що ОСОБА_1 дає цю розписку ОСОБА_3 про те, що він отримав від ОСОБА_3 гроші у борг в сумі 43 000 дол. США. Зобов`язався повернути кошти в термін до 21.02.2021 (а.с.63).

Будучи допитаним у суді першої інстанції свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що 03 березня 2020 року він позичив кошти відповідачу для придбання автомобіля та борг досі не повернутий. Йому не відомо чи давала кошти ОСОБА_2 на повернення позики. З ОСОБА_6 він товаришував. Кошти в нього були, так як він займався побутовою технікою. Також відповідач брав у нього кошти на розвиток бізнесу.

Суд першої інстанції виходив з недоведеності ОСОБА_1 того, що автомобіль було придбано за вказані кошти, а також з відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження факту погашення ОСОБА_1 боргових зобов`язань виключно за рахунок особистих коштів.

Вказаний висновок ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростовано.

Апеляційний суд виходить з того, що розписку ОСОБА_1 написано 03 березня 2020 року, а право власності за ОСОБА_1 на спірний автомобіль зареєстровано 08 липня 2020 року, тобто через п`ять місяців після отримання ним коштів в борг.

Наявний в матеріалах справи рахунок № ПМ-РМ-1-16.04.20 на оплату вартості автомобіля датований 16 квітням 2020 року, однак, з матеріалів справи не можливо встановити, коли саме ОСОБА_1 було сплачено зазначену в ньому суму.

У розписці не зазначено цільове призначення коштів, а відтак вказана розписка не підтверджує передачу коштів за цим правочином саме для придбання автомобіля.

Крім того, кошти відповідачем отримувалися в позику в іноземній валюті, а відповідно до наявних в матеріалах справи рахунків, оплата за автомобіль здійснювалася в національній валюті гривні.

Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року у справі №215/1191/17 зазначив, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд акцентує увагу, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.

Таким чином, отримання позики не може бути належним доказом набуття майна в особисту приватну власність відповідача. З метою спростування умов належності майна до об`єкта спільної сумісної власності подружжя відповідачем не доведено, що автомобіль придбавався не в інтересах сім`ї, а в його власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує про те, що автомобіль використовує в своїй роботі і за особистих потреб, однак, вказані доводи є голослівними, оскільки не підтверджені доказами.

ОСОБА_2 , після отримання відзиву ОСОБА_1 на позов, в свою чергу подано до суду першої інстанції відповідь на відзив, до якого додано докази на підтвердження факту отримання коштів від здійснення нею підприємницької діяльності, зокрема, приватна викладацька практика та надання послуг перекладу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, який дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

С.Г. Копаничук