Постанова

Іменем України

29 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 520/11999/17

провадження № 61-9473св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрасова Алла Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сєвєрової Є. С., Комлевої О. С. від 23 травня 2023 року.

Зміст заявлених позовних вимог

1. У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрасова А. М., про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності та зобов`язання повернути частину домоволодіння.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що

27 квітня 2004 року він та ОСОБА_3 в присутності представника

ТОВ «Атланта» Горленка Д. О. підписали угоду про укладення договору та передачу завдатку, за умовами якої продавець ОСОБА_3 зобов`язався продати, а він, як єдиний покупець, зобов`язався купити об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 . На виконання умов зазначеної угоди він сплатив ОСОБА_3 завдаток у розмірі 23 985,00 грн. Решту суми від ціни продажу зазначеного нерухомого майна (495 690,00 грн) ОСОБА_3 отримав від нього 02 червня 2004 року в присутності свідків, що засвідчено у розписці.

3. Посилався на те, що під час оформлення угоди про відчуження спірного домоволодіння між сторонами замість договору купівлі-продажу було підписано договір дарування домоволодіння з включенням до кола обдарованих крім нього ще ОСОБА_4 . Зазначав, що це було викликане бажанням спростити оформлення документів, а також наявністю у нього переживань щодо можливих протиправних дій, пов`язаних із відібранням у нього нерухомості, як у літньої людини в складних життєвих обставинах. Водночас ОСОБА_4 він довіряв, на першу вимогу останній мав повернути йому 1/2 частину домоволодіння.

4. Зосереджував увагу на тому, що зазначеним домоволодінням він користується особисто, у тому числі проводить богослужіння у храмі-каплиці. Крім того, за указаною адресою зареєстрована релігійна громада.

5. Зазначав, що незважаючи на одноособове придбання ним спірного домоволодіння та погоджений порядок користування ним, 03 вересня 2017 року ОСОБА_4 повідомив, що має намір використати на свій розсуд належну йому 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

6. З огляду на відсутність правової підстави для набуття ОСОБА_4 права власності на спірне домоволодіння, оскільки він не брав участі у його купівлі, позивач вважав, що спірна частина домоволодіння підлягає поверненню на його користь, як така, що набута безпідставно.

7. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1 , укладений 02 червня 2004 року між ОСОБА_3 , з однієї сторони, і ним та ОСОБА_4 , з другої сторони, удаваним правочином; визнати дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ним; визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_4 повернути йому 1/2 частину зазначеного вище домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

8. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

9. Визнано удаваним правочином договір дарування домоволодіння на АДРЕСА_1 , укладений 02 червня 2004 року між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А. М., зареєстрований в реєстрі за №1712.

10. Визнано дійсним договір купівлі-продажу продажу житлового будинку літ. «А» загальною площею 64 кв. м, в тому числі житловою площею 49,5 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами у вигляді сараю літ. «В», льоху літ. «Г», огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 0,584 га

на АДРЕСА_1 , укладений 02 червня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

11. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 64 кв. м, в тому числі житловою площею 49,5 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами у вигляді сараю літ. «В», льоху літ. «Г», огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 0,584 га на АДРЕСА_1 .

12. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

13. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір дарування спірного нерухомого майна вчинено сторонами з метою приховування договору купівлі-продажу, зокрема з метою ухилення від сплати податків, що підлягають сплаті при оформленні договору купівлі-продажу. Водночас судом першої інстанції враховано, що договір дарування є безоплатним, а наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать, що позивач сплатив ОСОБА_3 реальну вартість будинку по АДРЕСА_1 , а тому договір дарування зазначеного майна

від 02 червня 2004 року є удаваним.

14. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив із правомірності набуття права власності позивачем на спірне домоволодіння за договором купівлі-продажу, а також відсутності доказів вступу ОСОБА_5 у володіння та користування його 1/2 частиною, яку позивач просить повернути.

15. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Київського районного суду

м. Одеси від 14 червня 2018 року залишено без задоволення.

16. Постановою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

17. Визнано удаваним правочином договір дарування домоволодіння на АДРЕСА_1 , укладений 02 червня 2004 року між

ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А. М., зареєстрований в реєстрі за №1712.

18. Визнано дійсним договір купівлі-продажу продажу житлового будинку літ. «А» загальною площею 64 кв. м, в тому числі житловою площею 49,5 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами у вигляді сараю літ. «В», льоху літ. «Г», огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 0,584 га на АДРЕСА_1 , укладений 02 червня 2004 року між

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

19. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що дійсна спрямованість волі сторін при укладанні договору дарування від 02 червня 2004 року була спрямована на приховування договору купівлі-продажу, що свідчить про його удаваність. Водночас при застосуванні наслідків визнання договору дарування удаваним судом першої інстанції не враховано, що такий договір укладався між трьома сторонами, а положеннями Цивільного кодексу України не передбачено правових підстав для визнання удаваним чи недійсним правочину в частині його сторони. З цих підстав визнані такими, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спірне домоволодіння та повернення йому 1/2 частини зазначеного нерухомого майна.

Узагальнені доводи касаційної скарги

20. 21 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року та залишити в силі заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року.

21. Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, обґрунтовуючи необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі

Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року

у справі № 346/2238/15-ц та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також зазначає, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини на підставі недопустимих доказів. Крім того посилається на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційного розгляду цієї справи, а при прийнятті оскаржуваної постанови не надав правову оцінку ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року. Заявник указує, що справу розглянуто за його відсутності, належним чином не повідомлено про дату, час і місце судового засідання. Також звертає увагу, що повний текст оскаржуваної постанови складено поза межами строків, встановлених законом (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

22. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції не урахував відмінність обставин справи, що переглядається у касаційному порядку, та справи № 346/2238/15-ц, у якій було викладено правовий висновок Верховного Суду, що був застосований судом при вирішенні спірних правовідносин. Зазначає, що у спірних правовідносинах волевиявлення надійшло від всіх сторін, які приймали участь у правочині. ОСОБА_4 не приймав майно у дар, не сплачував за нього кошти.

23. Зосереджує увагу на тому, що він особисто користується спірним домоволодінням та несе витрати з його утримання. Надані ОСОБА_4 докази здійснення утримання спірного домоволодіння не відповідають дійсності та є недопустимими.

24. Вважає, що суд апеляційної інстанції, визнавши дійсним договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 з однієї сторони і ним та ОСОБА_4 з другої сторони, вийшов за межі позовних вимог, оскільки в позовній заяві не ставилось питання про визнання прав покупця за ОСОБА_4 .

25. Зауважує про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи без його участі та належного повідомлення. Зазначає, що судову повістку про виклик до суду він отримав на 13 жовтня 2023 року, повістку із датою судового засідання на 23 травня

2023 року він не отримував, а участь його представника при ухваленні оскарженого рішення зумовлена виключно випадковим характером. Посилається на те, що мав намір особисто прийняти участь у судовому розгляді справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

26. Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 520/11999/17, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постановиОдеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року до закінчення касаційного провадження.

27. 31 липня 2023 року матеріали цивільної справи № 520/11999/17 надійшли на адресу Верховного Суду.

28. 16 серпня 2023 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, тобто з пропуском встановленого судом строку для його подання (21 липня 2023 року).

29. Відповідно до частини першої статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

30. Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

31. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

32. Ураховуючи, що в ухвалі Верховного Суду про відкриття касаційного провадження від 30 червня 2023 року було встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 21 липня 2023 року, копію зазначеної ухвали ОСОБА_4 отримав 10 липня 2023 року, що підтверджується відповідним зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, однак відзив на касаційну скаргу подав лише 16 серпня 2023 року та не просить продовжити йому встановлений строк для його подання, з обґрунтуванням причин неможливості подання відзиву у встановлений судом строк, зазначений відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

33. 27 квітня 2004 року між ОСОБА_1 , (покупець) та

ОСОБА_3 (продавець), в присутності представника ТОВ «Атланта» Горленко Д. О., було складено угоду про укладання договору та передачу завдатку, за умовами якої продавець ОСОБА_3 зобов`язувався продати, а ОСОБА_1 зобов`язувався купити в строк до 27 травня

2004 року об`єкт нерухомості, який розташований по АДРЕСА_1 . Також угодою передбачено, що в якості забезпечення виконання зобов`язань по цій угоді покупець вносить продавцю завдаток в розмірі 23 985,00 грн, що в еквіваленті складає 4 500,00 дол. США.

34. 02 червня 2004 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та

ОСОБА_4 і ОСОБА_1 з другої сторони, було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 і ОСОБА_1 прийняли в дар в рівних частках домоволодіння з надвірними спорудами за номером АДРЕСА_1 .

35. Відповідно до пункту 4 вказаного договору ціна договору склала 23 373,00 грн. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А. М. та зареєстровано в реєстрі за

№ 1714.

36. Згідно з розпискою від 02 червня 2004 року, яка написана власноруч ОСОБА_3 , він підтвердив отримання коштів від ОСОБА_1 за придбане домоволодіння по АДРЕСА_1 . Розписка засвідчена підписами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

37. ОСОБА_4 зареєстрований у будинку по АДРЕСА_1 та особовий рахунок був відкритий на його ім`я.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

38. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.

39. Згідно з положеннями пунктів 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

40. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

41. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

42. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

43. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

44. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

45. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

46. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

47. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

48. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

49. У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

50. За удаваним правочином сторони умисно укладають один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

51. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

52. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому суд повинен встановити дійсну спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

53. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

54. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

55. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

56. Такі висновки про застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі

№ 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17.

57. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц викладено правовий висновок щодо наявності правових підстав для визнання договору удаваним в частині покупця та зазначено, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

58. Встановивши, що оспорюваний договір дарування було укладено сторонами з метою уникнення сплати обов`язкових платежів, що встановлені для договору купівлі-продажу нерухомого майна, а дійсна воля сторін договору була спрямована саме на продаж спірного майна, що визнавалося усіма сторонами такого правочину, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору дарування ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 ) удаваним правочином та визнання, що між вказаними сторонами було фактично укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна.

59. Колегія суддів зауважує, що з урахуванням доводів касаційної скарги, судове рішення апеляційного суду оскаржується фактично в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, покупцем за яким суд апеляційної інстанції визнав і ОСОБА_4 , а також визнання права власності на все домоволодіння за позивачем. Основною підставою касаційного оскарження є відступ від правового висновку Верховного Суду.

60. З аналізу положень статті 235 ЦК України слідує, що правовим наслідком вчинення сторонами удаваного правочину є застосування до правовідносин сторін такого договору правил, які встановлені для врегулювання прихованого ними правочину.

61. Зміна суб`єктного складу договірних правовідносин у такому випадку не відбувається. Зазначене відповідає як конструкції норми 235 ЦК України, так і сталій судові практиці Верховного Суду щодо розгляду зазначеної категорії спорів, підстав для відступу від якої не встановлено.

62. Суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення норм матеріального права та з огляду на те, що позивач фактично просив суд визнати правочин удаваним також в частині обдаровуваного (покупця майна), дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

63. З урахуванням наведеного, а також меж касаційного оскарження, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції та вважає необґрунтованими доводи заявника про вихід апеляційним судом при розгляді спору за межі позовних вимог.

64. Підстав для відступу від правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц, не встановлено.

65. Посилання касаційної скарги на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині ненадання належної оцінки доказам сплати грошових коштів за придбане нерухоме майно, користування ним та його утримання є безпідставними, з огляду на відсутність правової підстави для визнання договору удаваним в частині його сторони, а відтак і необхідності в оцінці доказів здійснення такою стороною відповідних дій на виконання умов правочину. Неналежне виконання стороною договору своїх зобов`язань не є підставою для визнання його недійсним.

66. В контексті доводів касаційної скарги щодо порушення права заявника на участь у судовому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

67. На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки (частина перша статті 44 ЦПК України).

68. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

69. Враховуючи, що позивач був завчасно повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується наявним у матеріалах справи зворотнім повідомленням про вручення 19 квітня 2023 року ОСОБА_1 судової повістки про виклик до суду на 23 травня 2023 року (т.2, а.с. 76), в судовому розгляді справи приймав безпосередню участь його уповноважений представник, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку про порушення апеляційним судом гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Підстав для скасування оскарженого судового рішення у зв`язку із зазначеними доводами відсутні.

70. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, з урахуванням підстав касаційного оскарження, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, учасникам справи надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

71. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

72. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

73. Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович