КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/4618/22-ц Головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В.
Провадження № 22-ц/824/9096/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Київської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 14 вересня 2015 року булорозпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) під № 0003474, за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

12 листопада 2015 року в рамках вказаного кримінального провадження йому вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Однак, вину у вчиненні кримінального правопорушення він не визнавав та на стадії досудового розслідування звертався з клопотанням про закриття кримінального провадження на підставі відсутності в його діях складу злочину, у задоволенні якого було відмовлено.

05 лютого 2016 року йому повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри. 11 лютого 2016 року прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Цисаренком О.О. затверджено обвинувальний акт та надіслано його до суду.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності в його діяннях складу кримінального правопорушення,передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (справа № 369/1274/16-к).

Позивач зазначав, що незаконно перебував під слідством та судом з 12 листопада 2015 року (дата повідомлення про підозру) по 05 жовтня 2021 року (дата ухвалення рішення судом апеляційної інстанції), що загалом складає 5 років 10 місяців, а відтак має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та в результаті пережитих моральних страждань, порушення усталених соціальних та сімейних зв`язків тощо.

Вказував, що вказаним незаконним повідомленням про підозру було порушено його права та завдано моральну шкоду, спричинену викликами до слідчого, прокурорів, участю в судових засіданнях, які порушили порядок в його житті, побуті, родині. Упродовж досудового розслідування та судового розгляду постійно відчував стрес, не міг нормально працювати та відпочивати, чим було завдано шкоду його психологічному здоров`ю. Крім того, вказане призвело до погіршення відносин з друзями, родичами, дружиною, відновлення яких потребуватиме багато зусиль. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 455 000,00 грн, навівши такий розрахунок: мінімальна заробітна плата на час розгляду справи судом (6 500 грн) х 70 (кількість місяців перебування під слідством та судом).

Посилаючись на зазначені обставини та положення частин першої, другої статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 455 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гордієнка Р.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, внаслідок чого вважає оскаржуване рішення суду незаконним і необґрунтованим.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що не погоджується із судом першої інстанції в тому, що факт виправдання позивача у кримінальному провадженні не є доказом неправомірності дій органів досудового розслідування. Суд безпідставно вважав, що для доведення завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку із незаконним притягнення до кримінальної відповідальності він мав надати суду докази обрання йому запобіжних заходів, або звільнення з роботи у зв`язку із кримінальним переслідуванням. На спростування цих висновків суду першої інстанції посилається на судову практику Верховного Суду, зокрема на постанову від 02 червня 2021 року у справі № 215/3408/18, в якій зазначено, що сам факт перебування позивача під слідством та судом, закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати є достатньою підставою для отримання компенсації від держави в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

На переконання позивача, сам факт його перебування протягом 70 місяців під слідством та судом завдало йому моральної шкоди внаслідок невизначеності його життя на майбутнє, що давало суду підстави для стягнення на його користь мінімально визначеного законом розміру мінімальної шкоди.

На підставі викладеного позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В порядку, визначеному статтею 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційна скаргу від Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області (далі - ГУ ДКС України в Київській області) та Київської обласної прокуратури, в яких вказано, що рішення суду першої інстанції не суперечить вимогам матеріального та процесуального права. Позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів.

ГУ ДКС України в Київській областіу відзиві також зазначило, що не є учасником спірних правовідносин, не порушувало права позивача та не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших осіб та органів. Крім того, позивач не довів належними доказами факт та розмір заподіяної йому моральної шкоди, до нього не застосовувались запобіжні заходи та заходи процесуального примусу, передбачені КПК України. ОСОБА_1 не перебував під вартою, до нього не застосовувались інші запобіжні заходи. Позивачем не було зазначено, чи був він звільнений з роботи у зв`язку із кримінальним переслідуванням.

Київська обласна прокуратура у своєму відзиві також зазначає, що відповідно до позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-,ц здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Отже, на думку Київської обласної прокуратури, здійснення процесуальних дій органом досудового розслідування й суду в межах та порядку, передбаченому КПК України, для досягнення завдань кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, з чітким та безумовним дотриманням загальних засад кримінального провадження, передбачених статтею 7 КПК України, не може саме по собі заподіювати моральні страждання особі, стосовно якої вони здійснюються, без доведення такою особою складу заподіяного правопорушення та всіх його елементів.

Разом з тим, виходячи зі змісту апеляційної скарги та матеріалів справи, ОСОБА_1 не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами прокуратури Київської області фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0003474 від 14 вересня 2015 року, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.

Більше того, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду.

Навпаки, в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0003474 органи прокуратури діяли згідно вимог КПК України, оскільки будь-які рішення чи дії Київської обласної прокуратури щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження, а ухвалення виправдального вироку у кримінальному провадженні не може безумовно свідчити про незаконність дій органів прокуратури, які відповідали вимогам, передбаченим нормами статтям 9, 11, 12, 132, 177, 178 КПК України.

З огляду на наведене відповідачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник - адвокат Гордієнко О.В. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Представники Київської обласної прокуратури, ГУ НП в Київській області та ГУ ДКС України в Київській областізаперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії витягу з кримінального провадження № 0003474 від 14 вересня 2015 року Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області внесено відомості до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 6).

12 листопада 2015 року слідчим слідчого відділу Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області Ганжою А.О. за погодженням з прокурором прокуратури Києво-Святошинського району Київської області Мойченко Л.П. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження (а.с. 7-8).

05 лютого2016 року слідчим Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області Ганжою А.О. за погодженням з прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Цисаренком О.О. повідомлено ОСОБА_1 про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження (а.с. 9-10).

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2020 року у справі № 369/1274/16-к, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності в його діяннях складу кримінального правопорушення,передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 11-34).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. Незаконність у діях органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду повинна виражатися у недотримання чи порушенні цими органами встановлених законодавством певних правил і норм.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Позивач просить стягнути завдану моральну шкоду у розмірі 455 000,00 грн, зазначаючи, що він зазнав моральних страждань внаслідок досудового розслідування та судового розгляду, за результатами якого його було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, проте будь-яких доказів на підтвердження викладеного позивач не наддав, зокрема, неправомірності дій органів досудового слідства, заподіяння моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідачів.

На думку суду першої інстанції, факт визнання позивача невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення не є доказом неправомірності дій. В даному випадку для відшкодування шкоди державою необхідно обставини, що доводять наявність порушеного права позивача.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, ОСОБА_1 пов`язував завдання йому моральних страждань внаслідок незаконного кримінального переслідування протягом 70 місяців.

Так, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 статті 3 цього Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

З матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а 14 грудня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив вирок у справі № 369/1274/16-к, який набрав законної сили 05 жовтня 2021 року та яким ОСОБА_1 визнаний невинуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та виправданий у зв`язку з недоведеністю наявності в його діяннях складу цього кримінального правопорушення.

Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позивачем факту спричинення йому моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що Законом № 266/94-ВР передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Тобто, сам факт перебування позивача під слідством та судом, ухвалення виправдувального вироку за недоведеністю наявності в діяннях позивача складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є достатньою підставою для отримання компенсації від держави у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18)є необгрунтованими.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

У справі № 920/715/17 спір виник щодо відшкодування збитків, понесених товариством у зв`язку з бездіяльністю органів поліції, які не повернули вилучений на підставі ухвали суду товар після скасування арешту на цей товар у повному обсязі та своєчасно.

Отже, висновки у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду є нерелевантними до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що переглядається.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що факт визнання позивача невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення не є доказом неправомірності дій органу державної влади та належною підставою для відшкодування шкоди державою.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження№ 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

У справі, що переглядається, колегія суддів керується тим, що на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення йому про підозру і до набрання законної сили виправдувальним вироком суду.

Таким чином, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 455 000,00 грн за 70 місяців перебування під слідством та судом є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

Колегія суддів враховує, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається із урахуванням встановлених обставин у кожній справі індивідуально. Принципове значення у таких категоріях справ має те, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої особі внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, як визначено законом. Обмеження щодо граничного розміру можливого відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством та судом законом не встановлено.

Натомість, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо наведених ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності та справедливості.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження

№ 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Враховуючи викладене, колегія суддів, з`ясувавши усі істотні обставини справи, необхідні для правильного визначення розміру моральної шкоди (характер і обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих, суспільних та сімейних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо), з урахуванням вимог розумності та справедливості, дійшла висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди 455 000,00 грн.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Гордієнком Олександром Васильовичем, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 рокуу даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 455 000,00 грн (чотириста п'ятдесят п'ять тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній