КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/9893/22 Головуючий у І інстанції Галаган В.І.
Провадження № 22-ц/824/4405/2023 Головуючий у ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Черевка Сергія Анатолійовича, поданою в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку«Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права іпотекодержателя,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 вересня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 313-Ф/07, за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит на фінансування об`єкту будівництва у розмірі 260 000,00 доларів США строком до 13 вересня 2022 року зі сплатою 15 % річних за користування кредитом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2011 року у справі № 2-2712/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як поручителя заборгованість за кредитним договором № 313-Ф/07 від 14 вересня 2007 року в сумі 316 500,03 доларів США та 435 536,47 грн. На даний час зазначене рішення суду не виконано, заборгованість перед банком не погашена.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки без оформлення заставної від 20 серпня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за реєстровим № 4056, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року у справі № 522/17694/14 визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_4 із спільної сумісної власності 1/2 частку майна, визнавши за нею право власності на вказану квартиру; визнано недійсним договір іпотеки та внесено запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру іпотек відносно іпотеки від 20 серпня 2009 року щодо квартири; внесено запис про скасування державної реєстрації прав до Єдиного реєстру заборон відчуження від 20 серпня 2009 року, яким накладено заборону на нерухоме майно (квартиру).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від від 17 жовтня 2014 року у справі № 522/17694/14, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

15 червня 2016 року за заявою АБ «Укргазбанк» державним реєстратором поновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку квартири.

Однак, у період відсутності в цьому реєстрі записів про обтяження майна іпотекою спірна квартира у період чинності рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року була декілька разів відчужена без згоди на те банку, а саме: 07 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та громадянкою Молдови ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири; 03 червня 2015 року між громадянкою Молдови ОСОБА_5 та громадянином Молдови - відповідачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири.

Позивач вважає відповідача недобросовісним набувачем спірної квартири, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу йому було відомо про обтяження квартири іпотекою АБ «Укргазбанк».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, в справі № 755/5440/18 у задоволенні позовних вимог АБ «Укргазбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2022 року рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

З огляду на викладене та посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у справі № 922/3537/22 та у справі № 755/6927/18, позивачем у даному провадженні обрано спосіб захисту порушених прав шляхом звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя на спірне нерухоме майно.

Просив суд визнати за АБ «Укргазбанк» права іпотекодержателя належної на праві власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі укладеного між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 договору іпотеки без оформлення заставної від 20 серпня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за реєстровим № 4056.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року позов задоволено та здійснено розподіл судових витрат у вигляді судового збору.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Черевка С.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачу достеменно було відомо про відчуження спірної квартири на користь відповідача ще 04 листопада 2015 року в межах розгляду справи № 522/17694/14 і саме з цієї дати почався відлік строку позовної давності щодо вимог банку про визнання права іпотекодержателя. Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності є необґрунтованим та суперечить статті 267 ЦК України. В оскаржуваному рішенні судом не вказано, як саме розгляд Дніпровським районним судом м. Києва справи № 755/5440/18 унеможливив чи утруднив позивачу можливість звернутись з даним позовом. Посилання позивача на те, що раніше існувала інша судова практика щодо певних правовідносин ніяк не виправдовує пропуску строку позовної давності, оскільки законодавство, на яке посилається позивач у своєму позові як на правову підставу, не змінене і не може бути змінене правовими позиціями Верховного Суду.

Також не погоджується із висновком суду першої інстанції в тій частині, що матеріалами справи доведено недобросовісність набувача іпотечного майна ОСОБА_6 при укладанні договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2015 року, оскільки він мав можливість ознайомитись із наявною в матеріалах нотаріальної справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 червня 2015 року, яка містить відомості про первинного власника квартири ОСОБА_7 , про перебування квартири під іпотекою на підставі договору іпотеки від 20 серпня 2009 року та, відповідно, ОСОБА_8 мав можливість вжити усіх розумних заходів для звернення до іпотекодержателя АБ «Укргазбанк» з метою ознайомлення з умовами договору іпотеки, з`ясування стану кредитних правовідносин сторін цього договору та встановлення дійсного пава іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки за наявності згоди банку як іпотекодержателя або стану кредитної заборгованості.

Представник відповідача наголошує на тому, що на момент укладання ОСОБА_9 договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2015 року існувало рішення Приморського районного суду м. Одеса від 17 жовтня 2014 року у справі № 522/17694/14 про визнання договору іпотеки недійсним, яке набрало законної сили і строки на його апеляційне оскарження закінчились, тому навіть якщо відповідачу і було відомо про існування договору іпотеки, то це ніяк не вплинуло б добросовісність набуття квартири у власність. Приватний нотаріус при посвідченні договору купівлі-продажу перевірила всю наявну інформацію, необхідну для посвідчення правочину, у зв`язку з чим у відповідача як покупця не було сумнівів, що квартира не має будь-яких обтяжень, що свідчить про його добросовісність. Крім того, продавець квартири - ОСОБА_10 в договорі підтвердила, що квартира не перебуває ні під забороною, ні під заставою, отже відповідач також розраховував на добросовісність дій продавця нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - Мартинюка Є.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на обізнаність відповідача, як покупця спірної квартири, про обставини її перебування під іпотекою та забороною відчуження.

При цьому відзначає, що банк звертався до суду для захисту своїх праву 2018 році, тобто в межах трьох років від дати набуття відповідачем права власності на квартиру,з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому з урахуванням тривалості строку розгляду справи № 755/5440/18 (майже чотири роки) та кардинальної зміни у 2021 році судової практики щодо застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку», пропустив трирічний строк позовної давності з поважних причин.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Черевко С.А. підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача в порядку самопредставництва - Мартинюк Є.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, відзиву на апеляційну скаргу не подавав, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього учасника справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 313-Ф/07, за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 260 000,00 доларів США строком до 13 вересня 2022 року зі сплатою 15 % річних за користування кредитом (т. 1, а.с. 50-56).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 серпня 2009 року між АБ «Укргазбанк»та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за реєстровим № 4056, відповідно до якого ОСОБА_2 передав іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 77,00 кв. м, загальною площею 141,40 кв. м (т. 1, а.с. 57-63).

Відповідно до пунктів 3.3.5, 3.3.7 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язався не розпоряджатись, в тому числі не відчужувати в будь-який спосіб та не передавати предмет іпотеки в наступну іпотеку без письмової згоди іпотекодержателя, а також зобов`язався одержати згоду іпотекодержателя на вчинення дій, пов`язаних із правом власності на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 59).

09 грудня 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 2-2712/1/11, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 313-Ф/07 від 14 вересня 2007 року в сумі 316 500,03 доларів США та 435 536,47 грн (т. 1, а.с. 64-72).

На день звернення АБ «Укргазбанк» з даним позовом до суду рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2011 року у справі № 2-2712/1/11 не виконано, згідно виписки по рахунку та розрахунку заборгованості за договором № 313-Ф/07 від 14 вересня 2007 року наявна заборгованість станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 16 651 488,06 грн. (т. 1, а.с. 22-41, 73-74).

17 жовтня 2014 року Приморським районним судом м. Одеси у справі № 552/17694/14 ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_12 , АБ «Укргазбанк», ПАТ КБ «Євробанк», про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на майно, визнання договорів іпотеки недійсними (т. 1, а.с. 75-78).

Вищезазначеним рішенням суду встановлено як такий, що має юридичне значення, факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з січня 2005 року до грудня 2013 року та, серед іншого, визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; виділено ОСОБА_4 із спільної сумісної власності 1/2 частку майна, визнавши за нею право на вказану квартиру; визнано недійсним договір іпотеки від 20 серпня 2009 року, укладений між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , та внесено запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру іпотек відносно іпотеки 8986550 від 20 серпня 2009 року щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; внесено запис про скасування державної реєстрації прав до Єдиного реєстру заборон відчуження від 20 серпня 2009 року, яким накладено заборону на нерухоме майно (квартиру).

07 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та громадянкою Молдови ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим № 408, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_5 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Цей примірник договору підписано ОСОБА_5 особисто (т. 1, а.с. 137).

Крім того, в матеріалах справи наявна посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. копія договору купівлі-продажу квартири за реєстровим № 486, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_5 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Цей примірник договору підписано ОСОБА_13 , який діяв на підставі довіреності від 28 листопада 2014 року (т. 1, а.с. 223-224).

В нотаріальній справі про укладення договору купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2015 року міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 квітня 2015 року, відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 знаходиться під забороною її відчуження на підставі договору іпотеки від 20 серпня 2009 року, укладеного між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 183-184).

Тобто, сторони договору купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2015 року продавець ОСОБА_4 та покупець ОСОБА_5 в момент укладення вказаного правочину були обізнаними про перебування предмету продажу під забороною його відчуження.

03 червня 2015 року між громадянкою Молдови ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_13 , та громадянином Молдови ОСОБА_14 , від імені якого діяла ОСОБА_15 , укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим № 570, відповідно до якого ОСОБА_5 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 192).

В нотаріальній справі про укладення договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2015 року також міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 червня 2015 року, відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 знаходиться під забороною її відчуження на підставі договору іпотеки від 20 серпня 2009 року, укладеного між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 237-238).

Відтак, сторони договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2015 року: продавець ОСОБА_5 та покупець ОСОБА_1 в момент укладення цього правочину були обізнаними про перебування предмету продажу під забороною його відчуження (іпотекою).

Разом з тим, 17 травня 2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області у справі № 552/17694/14 за апеляційними скаргами ПАТ КБ «Євробанк» та АБ «Укргазбанк» скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на майно, визнання недійсними договорів іпотеки та вилучення з державного реєстру прав на нерухоме майно номерів запису про іпотеку і скасування та вилучення записів про державну реєстрацію обтяження нерухомого майна та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року залишено без змін (т. 1, а.с. 79-84).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у справі № 755/5440/18, яке по суті позовних вимог залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 22 лютого 2022 року, в задоволенні позову АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. (т. 1, а.с. 85-91).

Постанова Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 755/5440/18 мотивована тим, що: «Ураховуючи вищевикладене, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком у січні 2010 року позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у квітні 2018 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Отже, з січня 2010 року позивачу було достеменно відомо про порушення позичальником умов кредитного договору, однак банк не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивні перешкоди у зверненні із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах позовної давності.» (т. 1, а.с. 90).

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 755/6927/18 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_16 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка містить інші підстави для відмови банку в позові у подібних правовідносинах та роз`яснення правильного порядку захисту банком порушеного права (т. 1, а.с. 92-100).

Так, постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 755/6927/18 про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року змінено, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судові рішення залишено без змін.

Зокрема, судом касаційної інстанції зазначено, що «виходячи з обставин цієї справи, якщо позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право порушене, належним способом захисту буде звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя.

Тому Верховний Суд вважав, що у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку аргументам касаційної скарги банку щодо застосування строків позовної давності.».

Правовідносини у цивільній справі № 755/6927/18 та у досліджуваній справі № 755/9893/22 є схожими за предметом спору, суб`єктним складом та підставами звернення з позовами до суду.

Вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи позов АБ «Укргазбанк» про визнання права іпотекодержателя на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що виключення на підставі рішення суду відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не впливає на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування рішення суду, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек, тому визнання даним рішенням суду права позивача як іпотекодержателя стосовно спірного іпотечного майна, має наслідком внесення до відповідного державного реєстру запису про іпотекодержателя.

Судом ураховано, що наявність встановлених матеріалами справи обставин свідчить про недобросовісність набувача іпотечного майна відповідача ОСОБА_1 та/або його уповноваженого представника, який при укладенні договору купівлі-продажу такого майна від 03 червня 2015 року мав можливість ознайомитися із наявною в матеріалах нотаріальної справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 червня 2015 року, яка містить відомості про первинного власника квартири ОСОБА_2 , про перебування квартири під іпотекою на підставі договору іпотеки від 20 серпня 2009 року та, відповідно, відповідач мав можливість вжити усіх розумних заходів для звернення до іпотекодержателя АБ «Укргазбанк» з метою ознайомлення з умовами договору іпотеки, з`ясування стану кредитних правовідносин сторін цього договору та встановлення дійсного права іпотекодавця на продаж предмета іпотеки (квартири) за наявності згоди банку як іпотекодержателя або стану кредитної заборгованості.

В частині застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, на чому наполягала сторона відповідача, районний суд, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін, керуючись правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) та зважаючи на факт порушення 13 квітня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва провадження у справі № 755/5440/18 за позовом АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та її тривалий розгляд/перегляд до 22 лютого 2022 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Таким чином, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 572 ЦК України та частини першої статті 575 ЦК України іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини шоста та сьома статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, за наведених умов забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_17 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказала, що виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення (пункти 9.11, 9.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)).

У справі, яка переглядається, встановлено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року у справі № 552/17694/14 скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року, зокрема, в частині задоволених вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки та вилучення з Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про іпотеку і скасування та вилучення записів про державну реєстрацію обтяження нерухомого майна. При цьому кінцевим набувачем спірного майна став ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2015 року.

У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, ані на чинність іпотеки. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.6 зазначеної постанови від 15 червня 2021 року дійшла висновку, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.

У пункті 9.8 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Врахувавши наведені вище висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) та постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 755/6927/18 (провадження № 61-11779св21), з урахуванням обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання за ним права іпотекодержателя, суд першої інстанцій дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку щодо відсутності добросовісності зареєстрованого володільця спірного нерухомого майна (квартири) - відповідача ОСОБА_1 .

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)).

Важливо також перевірити добросовісність насамперед набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи -стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19)).

Відповідно до роз'яснень, що містить пункт 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, не може вважатися добросовісною особа, яка придбаває майно на підставі правочину, якщо вона знала чи могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, а також знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (близькі за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61)).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами і здобутих в ході розгляду справи доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обґрунтованого висновку про недобросовісність набувача іпотечного майна відповідача та/або його уповноваженого представника, який при укладенні договору купівлі-продажу такого майна від 03 червня 2015 року мав можливість ознайомитися із наявною в матеріалах нотаріальної справи (т. 1, а.с. 192-250) інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 червня 2015 року (т. 1, а.с. 237зв.-238), яка містить відомості про первинного власника (іпотекодавця) квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , про перебування цієї квартири під іпотекою на підставі договору іпотеки від 20 серпня 2009 року та, відповідно, ОСОБА_1 мав можливість вжити усіх розумних заходів для звернення до іпотекодержателя АБ «Укргазбанк» з метою ознайомлення з умовами договору іпотеки, з`ясування стану кредитних правовідносин сторін цього договору та встановлення дійсного права іпотекодавця на продаж предмета іпотеки (квартири) за наявності згоди іпотекодержателя або стану кредитної заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладання ОСОБА_9 договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2015 року існувало чинне рішення Приморського районного суду м. Одеса від 17 жовтня 2014 року у справі № 522/17694/14, тому навіть якщо відповідачу і було відомо про існування договору іпотеки, то це ніяк не вплинуло б добросовісність набуття квартири у власність, колегія суддів відхиляє.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Для визначення добросовісності набувача нерухомого майна крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (підпункт 6.45 пункту 6)).

Таким чином, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (підпункти 7.15, 7.16 пункту 7), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (підпункт 6.46 пункту 6)).

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 під час дії наявних в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна її обтяжень, а саме: заборони на нерухоме майно та іпотеки, реєстраційні номери обтяжень: 8986161 та 8986550.

Як покупець спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 повинен був розуміти ризики, які несе, та пересвідчитися у відсутності обтяжень на квартиру, яку він купує, з урахуванням того, що відомості про заборону на нерухоме майно та іпотеку спірної квартири, внесені на підставі договору іпотеки без оформлення заставної від 20 серпня 2009 року за реєстровим № 4056, були наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на період укладення договору купівлі продажу квартири від 03 червня 2015 року, такі заборони не вилучалися, вказана інформація була у вільному доступі та доведена до відома сторона покупця перед укладенням відповідного правочину.

Така поведінка ОСОБА_1 , як покупця спірної квартири, свідчить про недобросовісність вчинених ним дій щодо придбання іпотечного майна, яке було обтяжено забороною на нерухоме майно в публічному реєстрі.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Слід також зважити на те, що розсудливий та обачний покупець, купуючи цінне нерухоме майно у м. Києві та оформляючи відповідну угоду в м. Одеса, у даній ситуації не міг покладатись виключно на добросовісні наміри продавця, а враховуючи обставини даної справи, зокрема, наявність судового рішення про визнання недійсним договору іпотеки, яке ухвалено без участі і залучення іпотекодержателя як відповідача у справі № 522/17694/14, мав би вжити усіх доступних та розумно передбачуваних заходів з метою гарантування безспірності правочину та уникнення майбутніх ризиків щодо правового статусу придбаного майна.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач таких заходів не вжив та придбав майно, не поцікавившись про стан взаємовідносин між ОСОБА_2 та АБ «Укргазбанк»за кредитним договором та договором іпотеки, а також за наявності істотних суперечностей в правовстановлюючих документах попереднього власника майна.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за АБ «Укргазбанк» права іпотекодержателя належної на праві власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі укладеного між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 договору іпотеки без оформлення заставної від 20 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за реєстровим № 4056, з огляду на те, що виключення на підставі скасованого в подальшому рішення суду відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не впливає на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. Визнання ж на підставі рішення суду права позивача як іпотекодержателя стосовно спірного іпотечного майна, має наслідком внесення до відповідного державного реєстру запису про іпотекодержателя, що належним та ефективним способам захисту порушених прав.

У суді першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Черевко С.А. подав заяву про застосування позовної давності, мотивуючи її тим, що відповідач набув право власності на спірну квартиру 03 червня 2015 року, про існування договору купівлі-продажу та перехід права власності на квартиру до відповідача банк знав щонайменше починаючи з 12 грудня 2017 року, про що свідчить наявність у позивача долученої інформаційної довідки з реєстру від 12 грудня 2017 року, тому зазначені обставини вказують на пропуск позивачем трирічного строку звернення з даним позовом до суду (т. 2, а.с. 1-3).

В апеляційній скарзі представник відповідача - адвокат Черевко С.А. вказував, що позивачу достеменно було відомо про відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_1 ще 04 листопада 2015 року в межах справи № 522/17694/14, а саме підготовки апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року, відтак саме з цієї дати почався відлік строку позовної давності щодо вимог банку про визнання права іпотекодержателя.

За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Згідно пункту 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20), на відміну від зазначених норм Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, перебіг позовної давності за нормами чинного ЦК України від 16 березня 2003 року починається від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права, загального правила про переривання позовної давності пред`явленням особою позову не встановлено.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), пункт 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19).

У пунктах 121 - 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 вказано, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19 зазначено, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5 03 червня 2015 року, а 06 квітня 2018 року АБ «Укргазбанк» пред`явив до суду позов до ОСОБА_1 третя особа - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру.

Тобто, банк звертався до суду за захистом своїх прав як іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в межах трирічного строку від дати набуття відповідачем права власності на спірну квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у справі № 755/5440/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 22 лютого 2022 року, в задоволенні позову АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено.

З даним позовом про визнання права іпотекодержателя АБ «Укргазбанк» звернулося до суду 23 вересня 2022 року (т. 1, а.с. 116).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та взявши до уваги письмові заяви (клопотання) сторін, керуючись вищенаведеними правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) та зважаючи на факт порушення 13 квітня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва провадження у справі № 755/5440/18 за позовом АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотекита її тривалий розгляд/перегляд до 22 лютого 2022 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачу було достовірно відомо про відчуження спірної квартири на користь відповідача ще 04 листопада 2015 року в межах розгляду справи № 522/17694/14 вказаних висновків місцевого суду не спростовують. Суд вірно врахував тривалість строку розгляду справи № 755/5440/18 (майже чотири роки), зміни у 2021 році судової практики щодо застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)) та належного способу захисту у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим правомірно вважав, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності з поважних причин і його порушене право підлягає захисту.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд представника відповідача, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, в тому числі юридичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Черевка Сергія Анатолійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній