КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Мета Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Мета Банк» до ОСОБА_1 , Міністерства внутрішніх справ України про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року АТ «Мета Банк» звернулося в суд до ОСОБА_1 , МВС України з указаним позовом, в якому просило зняти арешт, накладений постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України капітаном міліції Момотюком О.Б. про накладення арешту на майно від 27 серпня 2012 року, на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису обтяження: 30642136).

В обґрунтування позову зазначено, що 17 квітня 2007 року між АБ «Металург», правонаступником якого є АТ «МетаБанк», та ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов`язань останнього за кредитним договором №98 від 17 квітня 2007 року укладений іпотечний договір №01.

Згідно вказаного договору іпотеки ОСОБА_1 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що він, як іпотекодержатель за іпотечним договором, має переважне право на квартиру у порівнянні з іншими особами, вимоги яких виникли та зареєстровані після 17 квітня 2007 року.

Вказував, що 07 березня 2019 року через невиконання відповідачем умов кредитного договору, позивач скористався своїм правом на позасудове врегулювання та реєстрацію за собою права власності на предмет іпотеки згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» та зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що 28 серпня 2021 року йому стало відомо, що ГСУ МВС України на підставі постанови про накладення арешту на майно, винесеної у кримінальному провадженні №0000034, зареєстровано обтяження на належну йому квартиру.

Уважав, що наявність на його майні зареєстрованого обтяження порушує його право власника.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням позивач звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Уважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

У мотивування вимог зазначає, що відповідно до пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку», за умови, що інші обтяження на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Вказує, що саме у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань за договором, позивач звернувся до нотаріуса з проханням зареєструвати право власності на квартиру, реалізуючи свої права, передбачені договором та статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Зауважує, що інше обтяження, а саме арешт квартири у рамках кримінального провадження №0000034 виникло після державної реєстрації іпотеки.

Отже, уважає, що саме позивач має переважне право на квартиру, на відміну від інших осіб, чиї вимоги виникли після державної реєстрації іпотечного договору, тобто після 17 квітня 2007 року.

16 березня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача Міністерства внутрішніх справ України, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, уважаючи оскаржуване рішення законним, обґрунтованим, прийнятим без порушень матеріального права.

Вказує, що Міністерство внутрішніх справ Україні у даній справі є неналежним відповідачем, оскільки Міністерство внутрішніх справ Україні, його посадові та службові особи не приймали рішення щодо накладення арешту на майно.

Уважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Інший відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мета Банк» задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року скасовано, провадження у справі закрито.

Постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Мета Банк» задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позивач як власник майна, який не мав будь-якого правового статусу у кримінальному провадженні, за чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його майна з-під арешту, тому ефективним способом захисту прав АТ «МЕТАБАНК» є саме звернення до суду цивільної юрисдикції з позовом про звільнення спірної квартири з-під арешту.

Вказав, що з огляду на те, що суд апеляційної інстанції не переглянув рішення суду першої інстанції по суті заявлених вимог, Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості здійснити перегляд рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 , і яка за вироком суду, що набрав законної сили, має підлягати конфіскації на користь держави, але, за наявності накладеного на цю квартиру постановою слідчого арешту, відбулась неправомірна перереєстрація права власності на вказану квартиру за позивачем.

Проте, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 17 квітня 2007 року між АБ «Металург», правонаступником якого є АТ «МетаБанк», та ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов`язань останнього за кредитним договором № 98 від 17 квітня 2007 року укладено іпотечний договір №01.

Вказаний іпотечний договір 17 квітня 2007 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою-Соловей Т.В., а також зареєстровано обтяження у виді заборони на це нерухоме майно.

Відповідно до п.1.2 вказаного іпотечного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку АБ «Металург», правонаступником якого є АТ «МетаБанк», нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 4.2 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки за цим договором шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки. Рішення іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки, є достатньою підставою для витребування предмета іпотеки (а також необхідних документів до нього) від іпотекодавця чи третіх осіб.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до постанови слідчого про накладення арешту на майно від 27 серпня 2012 року, постановленої в межах кримінальної справи №59-2066, що розслідувалася Головним слідчим управлінням МВС України, накладено арешт на квартиру обвинуваченого ОСОБА_1 з метою відшкодування завданих збитків, забезпечення цивільного позову, конфіскації майна обвинуваченого.

28 серпня 2012 року на підставі вказаної постанови слідчого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою-Соловей Т.В. зареєстровано обтяження у виді арешту квартири АДРЕСА_1 , власником якої на той час був обвинувачений у кримінальній справі ОСОБА_1 .

У подальшому, відомості про кримінальну справу №59-2066 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000034, яке після закінчення досудового слідства було передане до суду.

Вироком Апеляційного суду міста Києва від 27 грудня 2017 року ОСОБА_1 призначено до реального відбування остаточне покарання, визначене йому вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року за частиною четвертою статті 190; частиною третьою статті 15; частиною четвертою статті 190; частиною третьою статті 15; частиною третьою статті 27; частиною четвертою статті 190; частиною третьою статті 27; частиною другою статті 209; частиною третьою статті 209 КК України у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях, пов`язаних з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків строком на 3 роки.

Після ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000034 (кримінальна справа № 59-2066) арешт квартири АДРЕСА_1 не скасовано.

07 березня 2019 року у зв`язку з невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №98 від 17 квітня 2007 року та умов іпотечного договору №01 від 17 квітня 2007 року позивач в порядку позасудового врегулювання питання щодо виниклої заборгованості, на підставі положень іпотечного договору №01 від 17 квітня 2007 року та положень частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» звернувся до нотаріуса з метою реєстрації за собою права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного звернення приватним нотаріусом КМНО Косарєвою- Соловей Т.В. було здійснено реєстрацію права власності за позивачем на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 в рахунок задоволення вимог за кредитним договором №98 від 17 квітня 2007 року.

Предметом спору у с праві є вимога АТ «Мета Банк» про звільнення майна з-під арешту у зв`язку із переважним правом кредитора, який не є стороною кримінального провадження, на заставлене майно, на яке слідчим Головного слідчого управління МВС України накладено арешт.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Вказане положення покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Згідно частини першої статті 316 ЦК України , правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Іпотека, за визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про іпотеку» це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами шостою та сьомою статті 3 зазначеного Закону у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у порядку черговості їх державної реєстрації.

Матеріалами справи встановлено, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої на той час був обвинувачений у кримінальній справі ОСОБА_1 , накладено 28 серпня 2012 року на підставі постанови слідчого про накладення арешту на майно від 27 серпня 2012 року, постановленої в межах кримінальної справи №59-2066, що розслідувалася Головним слідчим управлінням МВС України.

На даний час порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України (2012 року). Проте, арешт, який просить зняти позивач, було накладено органом досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI Перехідні положення КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

На правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року, не встановлював.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №766/21865/17 та від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Згідно зі статтею 170 КПК України чинного на час розгляду справи, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя у разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Зі змісту наведених приписів Закону України «Про іпотеку» вбачається, що у разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/4772/17, від 31 жовтня 2018 року у справі №923/1105/17.

За змістом статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено зокрема у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої цієї статті відмова в державній реєстрації прав з цієї підстави, не застосовується у разі:

1) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

2) державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав чи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав;

3) державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону;

4) державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно;

5) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава;

6) державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину.

7) державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем, фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Ураховуючи встановлені обставини справи та те, що право іпотеки виникло до винесення постанови слідчого, на підставі якої накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності АТ «Мета Банк», колегія суддів доходить висновку, що вимоги АТ «Мета Банк» (як іпотекодержателя) про звільнення майна з під-арешту є правомірними.

Отже, враховуючи те, що арешт, накладений старшим слідчим Головного слідчого управління МВС України на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , з урахуванням часу, що минув з моменту накладення арешту та ухвалення вироку суду, виходячи із наведених норм міжнародного та національного законодавства, є помилковим, колегія доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та зняття арешту зі спірного нерухомого майна.

Доводи Міністерства внутрішніх справ України, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що міністерство є неналежним відповідачем у справі, а позивачем обрано невірний спосіб захисту, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У справі, яка переглядається, встановлено, що арешт на спірне майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення громадянина, а з позовом про зняття арешту з майна звернувся позивач, який не є стороною кримінального провадження.

Вироком суду громадянина засуджено до покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Таким чином, у даному випадку, ураховуючи обставини справи та правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11, спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Міністерство внутрішніх справ України є належним відповідачем у даній справі, оскільки, як убачається з матеріалів справи, арешт на спірну квартиру накладено 28 серпня 2012 року на підставі постанови слідчого про накладення арешту на майно від 27 серпня 2012 року, постановленої в межах кримінальної справи №59-2066, що розслідувалася Головним слідчим управлінням Міністерства внутрішніх справ України.

Суд першої інстанції на вказані норми закону та обставини справи уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 , Міністерства внутрішніх справ України на користь АТ «Мета Банк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі по 2 837,50 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мета Банк» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Мета Банк» до ОСОБА_1 , Міністерства внутрішніх справ України про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт, накладений постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України капітаном міліції Момотюком О.Б. про накладення арешту на майно від 27 серпня 2012 року, на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису обтяження: 30642136).

Стягнути з ОСОБА_1 , Міністерства внутрішніх справ України на користь Акціонерного товариства «Мета Банк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі по 2 837,50 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник