Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів - Мех В.Ю., Машевської О.Ю.

представника позивача- ОСОБА_5

відповідача- ОСОБА_1

представника відповідача- ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, процентів, річних та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 15 000, 00 доларів США боргу за договором позики, 1 792, 01 долар США відсотків та 671, 91 долар США річних.

Крім того, просить стягнути 50 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що 24 грудня 2019 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачу в борг 15 000, 00 доларів США, про що відповідач видав власноручну розписку.

За умовами договору борг мав повертатися шляхом щомісячних платежів у розмірі 1 000,00 доларів США, про що ним мала виписуватися розписка про отриману суму.

Станом на час його звернення до суду відповідач отримані в борг кошти не повернув.

З урахуванням цього, невиконання відповідачем умов договору позики, просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 15 000, 00 доларів США.

Крім того, на підставі ст.1048 ЦК України просить стягнути з відповідача 1 792, 01 долар США процентів відповідно до облікової ставки НБУ, оскільки при укладенні договору позики розмір процентів ними не встановлювався.

На підставі ст.625 ЦК України просить також стягнути з відповідача 671, 91 долар США річних відповідно до приведеного в позові розрахунку.

Зазначає також, що незаконні дії відповідача завдали йому моральних страждань.

Він втратив душевний спокій, у зв`язку з неповерненням коштів перебуває в роздратованому стані, внаслідок чого у нього погіршився апетит, сон та настрій.

Внаслідок неповернення коштів він не може користуватися власним майном, тобто грошовими коштами, на фоні матеріальних проблем у сім`ї стали виникати сварки.

Тривале порушення його прав викликало у нього відчуття незахищеності від протиправних посягань.

З урахуванням цього, розмір моральних страждань оцінює в 50 000, 00 гр.

Позовна заява була зареєстрована судом 04 серпня 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

Ухвалою суду від 22 червня 2022 року суд перейшов до розгляду справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Заочним рішенням суду від 27 вересня 2022 року позов був задоволений.

Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року заочне рішення в справі було скасоване, справа призначена до судового розгляду.

10 березня 2023 року представник відповідача подав відзив на позов, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що більша ча стина позики була повернута позивачу, про що свідить наступне.

1) банківські виписки з рахунків відповідача;

2) покази свідка, при якому готівкові кошти передавалися позивачу;

3) особиста переписка з позивачем, у якій останній визнає залишок боргу до сплати в ссумі 3 700, 00 доларів США;

4) отримання грошових коштів від виконання заочного рішення.

Відповідно до банківських виписок відповідач протягом часу з травня 2020 року до травня 2021 року перераховував позивачу різні суми в погашення боргу в гривні.

В еквіваленті перерахована сума становить 131 199, 00 гр., що становить 4 728, 22 долари США на день здійснення платежів.

Більшість виплат відповідачем здійснювалася у готівковий спосіб, однак позивач відмовлявся видавати розписки про їх отримання.

Один з таких платежів був здійснений у розмірі 7 572,00 долари США в присутності свідка.

Після ухвалення заочного рішення при його виконанні приватним виконавцем було стягнуто 4 809, 75 гр. та 46 542,68 гр., що еквівалентно відповідно 131 та 1 272 доларам США.

Таким чином, з суми 3 700, 00 додларів США залишку боргу, на даний час з урахуванням сплаченої суми до сплати залишилося 2 297, 00 доларів США.

З урахуванням цього, просить відмовити в позові.

20 квітня 2023 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що банківськими переказами на картку позивача відповідач перераховував кошти за користування майном - квартирою АДРЕСА_1 , яку він з дружиною здавав відповідачу в оренду.

Про це ж відповідач зазначав і призначеннях платежу.

Щодо електронної переписки зазначив, що з неї неможливо ідентифікувати учасників спілкування і позивач ніколи не визнава виконання відповідачем умов договору позики та погашення ним частини боргу.

З урахуванням цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала.

Відповідач та його представник позов визнали частково.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 24 грудня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг 15 000, 00 доларів США.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується власноручно складеною розпискою від 24 грудня 2019 року, оригінал якої знаходиться у позивача.

За змістом розписки відповідач зобов`язався повернути позику в повному обсязі щомісячними платежами у розмірі 1 000, 00 доларів США.

При цьому, за умовами договору, позивач щоразу мав видавати розписку про отриману суму.

( а.с. 20 )

Позивач, звертаючись до суду, зазначив, що борг відповідач не повернув і від його повернення ухиляється.

З точки зору закону, в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Представник позивача в судовому засіданні зазначила і цього не спростовував відповідач та його представник, оригінал розписки знаходиться у позивача.

На момент розгляду справи - у представника позивача.

Тобто, наявність оригіналу розписки у позивача є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З розписки відповідача про отримання грошових коштів вбачається, що ним було отримано в борг 15 000, 00 доларів США.

За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в валюті позики і таку позицію підтримав у судовому засіданні представник позивача.

З розписки відповідача вбачається, що кошти в борг ним були отримані в доларах США і в такій же валюті він зобов`язався повернути суму боргу.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідача боргу в валюті договору.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.

Дана норма закону поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи порушення відповідачем грошового зобов`язання з повернення заборгованості за договором позики, вимоги позивача про стягнення боргу з урахуванням 3% річних є обґрунтованими.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Великої Палати від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

В приведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року зазначено, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

З розрахунку позивача вбачається, що розмір річних від простроченої суми позики ним визначено в сумі 671, 91 долар США з моменту укладення договору позики і до моменту звернення до суду.

Як зазначено вище, з урахуванням домовленості сторін, позика мала бути остаточно повернута відповідачем у березні 2021 року.

З урахуванням цього, нарахування 3% річних на вказану суму є правильним з 25 березня 2021 року та складає на момент звернення позивача до суду 178, 77 доларів США. (15 000 х 3 х / 100 / 365 / х 145 днів прострочення).

Правильність розрахунку суми річних представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, свого розрахунку не надав.

Враховуючи викладене вище, неналежне виконання відповідачем умов договору, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, а розмір сум до стягнення доведеним.

Що стосується стягнення процентів, суд виходить з наступного.

Предметом договору позики між сторонами були кошти в іноземній валюті- доларах США.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період,не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Законом не передбачено встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти.

Це відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 6-2667цс16 від 16 серпня 2017 року.

У разі отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 зазначено, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі:

1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний;

2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні;

3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Виходячи з цього, боргового зобов`зання відповідача в доларах США, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.

Суд також не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди, виходяи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, полягає у душевних стражданнях, яка фізична особа зазнала зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 зроблено висновок, що відповідно до ст. 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Дана норма закону визнана конституційною Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року.

У постановах Верховного Суду від 21 лютого 2019 року в справі № 640/5098/14 та від 27 лютого 2019 року в справі № 173/1025/16 зроблено висновок, що наслідки порушення позичальником зобов`язання встановлені ст. 1050 ЦК України, якою не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Укладений між сторонами договір позики не передбачає такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням цього підстави для задоволення вимог позивача в цій частині також відсутні.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача та його представника в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З точки зору цивільного законодавства принцип належного виконання зобов`язання полягає в тому, що виконання має бути проведене:

1)належними сторонами;

2)щодо належного предмета;

3)у належний спосіб;

4)у належний строк (термін);

5)у належному місці.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Тобто, ст.545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Сторони не заперечують, що оригінал боргової розписки відповідача знаходиться у позивача.

Це є свідченням невиконання відповідачем боргового зобов`язання.

Відповідач, зазначаючи про повернення боргу майже в повному обсязі, не заперечував, що розписки позивача про це, як про це було досягнуто згоди при укладенні договору та зазначено в розписці, у нього відсутні, оскільки останній відмовлявся їх видавати.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до позиції Верховного Суду в справі № 143/280/17 від 18 липня 2018 року факт виконання зобов`язання за договором позики не може бути доведений за допомогою пояснень сторони і показань свідка.

Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

З урахуванням цього, суд не приймає до уваги твердження позивача та його представника, а також покази свідка ОСОБА_4 про часткове виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх чисельних рішеннях вказує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З урахуванням викладеного вище, предмету спору сторін та визначених законом способів доказування в справах такої категорії, судом не приймаються до уваги і інші приведені стороною відповідача аргументи щодо часткового виконання ним зобов`язання.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 4 130, 14 гр.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 207, 524, 526, 530, 533, 545, 598, 610, 611, 629, 1046-1048, 1050, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 197, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15 000, 00 доларів США боргу, 178, 77 доларів США річних та 4 130, 14 р. судового збору.

В решті позову відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолятивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 жовтня 2023 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва