Провадження № 2/357/2842/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя Цукуров В.П.,

секретар судового засідання Чайка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біла Церква Київської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна, скасування заборони на відчуження майна,

В С Т А Н О В И В :

1. Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 (далі «Позивач») звернувся до суду з позовом до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі «Відповідач») про зняття арешту з нерухомого майна, скасування заборони на відчуження майна.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини.

У власності Позивача знаходиться будинок АДРЕСА_1 .

В 2022 році Позивач звернувся до Відповідача щодо можливості зняття арешту з указаного нерухомого майна. При цьому, Позивачем було сплачено на рахунок Відповідача всю суму заборгованості, що малася по всіх невиконаних виконавчих провадженнях, відомості про які містилися в АСВП, а саме 8873,50 гривень.

Утім, відповідно до листа Відповідача №22957 від 21.09.2022 року виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 передано до архіву та в подальшому знищено.

Позивач зазначає, що наявний арешт перешкоджає йому у повній мірі здійснювати права власності та розпоряджатися своїм майном.

За таких обставин, Позивач просить скасувати арешт та оголошену заборону на відчуження всього майна, належного ОСОБА_1 , а саме будинок АДРЕСА_1 , накладений районним відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АК №752421 від 13.01.2011 року, реєстраційний номер обтяження 10740336, зареєстровано 21.01.2011 року, внести відповідні записи до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна про зняття арешту. Судові витрати залишити за Позивачем.

Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи.

30.08.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 18).

03.10.2023 року у судове засідання Позивач не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 03.10.2023 року до канцелярії суду засобами електронного зв`язку представником Позивача подано заяву, у якій останній просив здійснювати розгляд даної справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити (а.с. 22).

03.10.2023 року в судове засідання представник Відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 20). 03.10.2023 року до канцелярії суду засобами електронного зв`язку представником Відповідача подано відзив, у якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що Зволікання та тривале невиконання Позивачем судових рішень зумовили настання обставин, за яких на сьогоднішній день неможливо встановити приналежність постанови про арешт майна боржника від 13.01.2011 року до відповідного виконавчого провадження. Звернула увагу на те, що перелік виконавчих документів, сформований в АСВП відносно боржника не є вичерпним, оскільки автоматизована система розпочала функціонувати у 2006 році, а паперові носії та матеріали виконавчих проваджень знищуються після закінчення встановлених термінів зберігання. З огляду на викладене, однозначно стверджувати про відсутність у боржника будь-яких інших виконавчих документів, окрім сформованих в АСВП неможливо (а.с. 27-29).

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №342657691 від 14.08.2023 року Позивачу на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 . Постановою відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АК №752421 від 13.01.2011 року, реєстраційний номер обтяження 10740336, зареєстровано 21.01.2011 року на указане нерухоме майно накладено арешт (а.с. 8-10).

Згідно з листом Відповідача №22957 від 21.09.2022 року за виконавчими документами про стягнення коштів Позивачем сплачено на депозитний рахунок відділу суму, достатню для задоволення вимог стягувачів, однак вжити заходи щодо зняття арешту з майна ОСОБА_1 не представляється за можливе, оскільки виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 передано до архіву та в подальшому знищено (а.с. 12).

2. Мотивувальна частина.

Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Частина 1 ст.52 Закону України від 21.04.1999 року № 606 «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Вищенаведені правові норми свідчать, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

Як встановлено ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла на момент існування виконавчого провадження до 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Частиною 5 статті 28 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові.

Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України від 02.06.2016 року №1404 «Про виконавче провадження».

Положеннями ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла на той час) встановлено строк пред`явлення до виконання виконавчого документу протягом одного року.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення прав мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права.

При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Висновки суду.

Матеріали справи не містять доказів щодо наявності відкритого виконавчого провадження, у межах якого було накладено арешт на нерухоме майно, яке належить Позивачу.

Таким чином, наявність арешту майна за умови відсутності виконавчого провадження в межах якого вони накладені та будь-якого іншого виконавчого провадження на забезпечення виконання рішення суду, безперечно порушують права Позивача щодо вільного розпорядження майном, передбачені ст.ст.317, 319 ЦК України. Можливість розпорядження власним майном є одним із складових елементів права власності.

Тому аналізуючи зібрані докази в їх сукупності у даній справі та дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи представника Відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують указаних висновків суду.

Розподіл судових витрат.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, судові витрати у вигляді судового збору у даній справі необхідно залишити за Позивачем згідно з його заявою.

На підставі викладеного та керуючись ст. 46 ЦК України, ст. ст. 10, 57- 60, 209, 212-215, 218, 248, 249 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна, скасування заборони на відчуження майна задовольнити.

Скасувати арешт та оголошену заборону на відчуження всього майна, належного ОСОБА_1 , а саме будинок АДРЕСА_1 , накладений районним відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АК №752421 від 13.01.2011 року, реєстраційний номер обтяження 10740336, зареєстровано 21.01.2011 року.

Внести відповідні записи до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна про зняття арешту.

Судові витрати залишити за Позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач - Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), місцезнаходження: 09113, місто Біла Церква, Київська область, бульвар Олександрійський, будинок 94. Код .

Повне судове рішення складено 03.10.2023 року.

Суддя В. П. Цукуров