справа № 626/952/22
провадження № 2/631/207/23
У Х В А Л А

п р о з а л и ш е н н я п о з о в у б е з р о з г л я д у

28 липня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Дядик С. В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу з єдиним унікальним № 626/952/22 (провадження № 2/631/207/23) за позовом Керівника КРАСНОГРАДСЬКОЇ ОКРУЖНОЇ ПРОКУРАТУРИ в інтересах держави до СТАРОВІРІВСЬКОЇ ОБ`ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Мрія» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки і зобов`язання повернути земельні ділянки»,-

в с т а н о в и в:

21 липня 2022 року до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява Керівника КРАСНОГРАДСЬКОЇ ОКРУЖНОЇ ПРОКУРАТУРИ в інтересах держави до СТАРОВІРІВСЬКОЇ ОБ`ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , СТОВ «МРІЯ» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки» (т. 1 а. с. 72, 1 - 20).

Зазначена заява надіслана Красноградським районним судом Харківської області в порядку частини 1 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України, зареєстрована за вхідним № 1747/22-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 626/952/22 (провадження № 2/631/398/22) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (т. 1 а. с. 73 74, 75).

31.08.2022 року за вхідним № 2256/22-вх від керівника Красноградської окружної прокуратури Харківської області Дмитра Нестерова надійшло клопотання про прийняття та долучення до матеріалів справи уточненої позовної заяви (т. 1 а. с. 81, 82 - 100).

Крім того, 14.09.2022 року за вхідним № 2525/22-вх керівник Красноградської окружної прокуратури Харківської області Дмитро Нестеров ще раз надіслав у суд клопотання про прийняття та долучення до матеріалів справи уточненої позовної заяви з додатками (т. 1 а. с. 101, 102 121, 122 - 126).

Зі змісту остаточно уточненої позовної заяви керівника Красноградської окружної прокуратури убачається, що прокурор просить суд:

-визнати незаконним та скасувати рішення сесії Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 12.12.2019 року № 1136 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства, які розташовані за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області та передачу її у власність громадянину ОСОБА_2 », яким ОСОБА_2 надано у приватну власність земельні ділянки з кадастровими номерами :05:000:1213, площею 0,6445 гектарів, та :05:000:1218, площею 4,4491 гектарів, що розташовані за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області;

-визнати недійсним договір купівлі - продажу від 12.02.2020 року № 70, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:1218, площею 4,4491 гектарів, що розташована за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області;

-визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИМ ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МРІЯ», стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:1218, площею 4,4491 гектарів, що розташована за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області;

-зобов`язати ОСОБА_1 та СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МРІЯ» повернути до комунальної власності Старовірівської об`єднаної територіальної громади Красноградського району Харківської області земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:1218, площею 4,4491 гектарів, що розташована за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області;

-зобов`язати ОСОБА_2 і ОСОБА_1 повернути до комунальної власності Старовірівської об`єднаної територіальної громади Красноградського району Харківської області земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:1213, площею 0,6445 гектарів, що розташована за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області;

-судові витрати покласти на відповідачів по справі.

На обґрунтування своїх позовних вимог керівник Красноградскої окружної прокуратури у своїй остаточно уточненій позовній заяві зазначив, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000086 від 25.06.2020 року щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України, ним виявлено шахрайські дії відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 щодо придбання права на земельні ділянки із кадастровим номером :05:000:1213, площею 0,6445 гектарів, та з кадастровим номером :05:000:1218, площею 4,4491 гектарів, що розташовані за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області та належали на праві комунальної власності Старовірівській об`єднаній територіальній громаді. Внаслідок сумісних шахрайських дій цих відповідачів ОСОБА_2 незаконно отримав вказані земельні ділянки, ввівши в оману відповідні органи місцевого самоврядування та, в подальшому, уклав з ОСОБА_1 договір їх купівлі-продажу. Обґрунтовуючи свої повноваження на звернення до суду в інтересах держави прокурор послався на те, що вибуття земель із комунальної власності становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Звернення прокурора до суду із цим позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є однім із співвідповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся в суд як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки. Оскільки Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави, Велика Палата Верховного суду у справі № 469/1044/17 вважала, що прокурор може представляти інтереси територіальної громади, хоча вони і не є державними. Крім того, орган місцевого самоврядування є стороною правочину, а тому вважається відповідачем у справі, тому прокурор і є позивач. Порушення інтересів держави полягає в недотриманні Старовірівською об`єднаною територіальною громадою Нововодолазького району, правонаступником якої є Старовірівська об`єднана територіальна громада Красноградського району, вимог чинного земельного законодавства, що призвело до незаконної передачі у власність ОСОБА_2 , а в подальшому у власність ОСОБА_1 земельної ділянки без дотримання певної процедури (т. 1 а. с. 102 121).

21.07.2022 року за вихідним № 2/631/398/22/1930/2022 і № 2/631/398/22/1931/2022 у порядку, передбаченому частиною 7 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України здійснено запит щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , відповідь на які отримано 22.09.2022 року за вхідними № 2639/22-вх, № 2640/22-вх та № ЕП-887/22-вх (т. 1 а. с. 77 - 78, 79 - 80, 127, 128, 129).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 22.09.2022 року, прийнято позовну заяву керівника Красноградської окружної прокуратури в інтересах держави до Старовірівської ОТГ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та СТОВ «МРІЯ» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки і зобов`язання повернути земельні ділянки» до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі (т. 1 а. с. 130 - 134).

07.10.2022 року за вхідним № ЕП-994/22-вх за допомогою електронних засобів зв`язку, а в подальшому 18.10.2022 року за допомогою поштових засобів зв`язку (вхідний № 2972/22-вх) представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мякота Т. М., яка діє за ордером (серії ПТ № 226784), виданим 22.10.2022 року на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 41/22 від 12.10.2022 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), видного 21.03.2017 року на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області № 4, звернулась із клопотанням про повернення позовної заяви, на обґрунтування якого зазначила, що звертаючись із цим позовом керівник Красноградської окружної прокуратури не зазначив про звернення до суду в інтересах держави, орган державної влади чи управління, в інтересах якого він звернувся у суд, не вказав, про відсутність такого органу, підстави захисту інтересів держави безпосередньо прокурором та підстави набуття прокурором статусу позивача. Лише посилання в позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва. Прокурором в позовній заяві зазначено, що порушення інтересів держави полягає в недотриманні Старовірівською сільською радою Нововодолазького району (правонаступник - Старовірівська об`єднана територіальна громада Красноградського району) вимог законодавства, що призвело до незаконної передачі у власність ОСОБА_2 та у подальшому ОСОБА_1 земельної ділянки без проведення обов`язкових земельних торгів. В якості підтвердження повноважень щодо звернення з позовом до суду в інтересах держави прокурором надано повідомлення, зареєстроване за вихідним № 59-308-22 від 17.06.2022 року, яким Старовірівську сільську раду сповіщено про звернення до суду з позовом в інтересах держави. Проте доказів відправлення, його вручення повноважній посадовій особі цієї Ради до позовної заяви не долучено, як і не долучено доказів отримання прокуратурою від Старовірівської сільської ради відповіді на це повідомлення. Зважаючи на те, що прокурором в розумінні строки, обумовлені статтею 23 профільного закону та статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказів щодо підтвердження своїх повноважень прокурора задля самостійного звернення до суду із цим позовом не надано, керівник Красноградської окружної прокуратури не має правових підстав для звернення до суду, а тому просять повернути позовну заяву із доданими до неї документами прокуророві (т. 1 а. с. 138 - 141, 142 зворот 143, 143 зворот, 144, 156 162, 164, 165, 166).

20.10.2022 року за вхідним № 3017/23-вх від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мякоти Т. М. - надійшов відзив на позову заяву з додатками, в якому вони просили в задоволенні позовних вимог керівника Красноградської окружної прокуратури в інтересах держави до Старовірівської ОТГ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і СТОВ «МРІЯ» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки» відмовити, мотивуючи свою позицію тим, що прокурором не доведено законність та обґрунтованість його вимог, повноважень задля звернення до суду із цим позовом, ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконного отримання ОСОБА_2 земельної ділянки, а тому не має правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними (т. 1 а. с. 184 192).

11.11.2022 року за вхідним № 3451/22-х від представника відповідача СТОВ «МРІЯ» - адвоката Винник А. В., яка діє за ордером (серії ВІ № 1109989), виданим на підставі договору про надання правової допомоги № 1 від 10.01.2022 року та сформованим в системі «Електронний суд» 28.10.2022 року, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2183, виданого 19.06.2018 року Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення № 10, надані письмові пояснення по справі, в яких вони вважають, що позивач не підтвердив належним чином наявність підстав задля звернення до суду, вважають що прокурор не може бути альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави. Вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим № :05:000:1218 є незаконними та необґрунтованими, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторонами договору дотримано всіх істотних умов при його укладенні. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог керівника Красноградської окружної прокуратури в інтересах держави до Старовірівської ОТГ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і СТОВ «МРІЯ» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки» в повному обсязі (т. 1 а. с. 211, 216 219, 220).

09.12.2022 року за вхідним № 4024/22-вх представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мякота Т. М., яка діє за ордером (серії ВІ № 1115984), виданим 07.12.2022 року на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 42/22 від 12.10.2022 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), видного 21.03.2017 року на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області № 4, подано відзив на позовну заяву з додатками, в якому вони вважають вимоги керівника Красноградської окружної прокуратури в інтересах держави до Старовірівської ОТГ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і СТОВ «Мрія» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки» необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Звертають увагу суду на те, що в цьому провадженні не доведено можливість прокурора звертатися з вказаною позовною заявою в суд (т. 2 а. с. 1 8, 14, 15, 16).

За вхідним № 3932/23-вх від 25.07.2023 року представником відповідача Старовірівської об`єднаної територіальної громади Біндусом М. подане клопотання про повернення позовної заяви, в якому він також звернув увагу про неправомірність звернення прокурора з позовною заявою, не дотримання ним вимог частини 4 статі 23 Закону України «Про прокуратуру», не повідомлення їх у процесуальний спосіб про виявлене порушення, яке надає їм можливість самостійно звернутись в суд із повідним позовом. Зауважив, що Повідомлення прокурора повноважний представник не отримував, а тому просив позовну заяву керівника Красноградської окружної прокуратури в інтересах держави до СТАРОВІРІВСЬКОЇ ОБ`ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , СТОВ «МРІЯ» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки» повернути в порядку частини 4 статті 185 Цивільного процесуального кодексу України (т. 2 а. с. 64 66).

Керівник Красноградської окружної прокуратури у підготовче судове засідання жодного разу не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення підготовчого судового засідання не надсилав, однак в матеріалах справи наявна заява прокурора у провадженні прокурора Красноградської окружної прокуратури Дениса Лещенка із проханням провести підготовче провадження у справі за їх відсутності (т. 2 а. с. 44, 52, 55, 57, 74 75).

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у підготовче судове засідання теж не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомили, проте скористались правом, наданим їм частиною 1 статті 58 зазначеного вище кодексу щодо участі у судовому процесі через представника за ордером адвоката Мякоту Т. М. (т. 2 а. с. 57, 14 16, т. 1 а. с. 164 166).

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ордером адвокат Мякота Т. М. - у підготовче судове засідання також не з`явилась, однак подала клопотання, зареєстровані за вхідними № ЕП-1975/23-вх та № ЕП-1976/23-вх від 20.07.2023 року, в яких просила підготовче судове засідання провести за її із її довірителями відсутності, наполягаючи на поверненні позову прокурору (т. 2 а. с. 60 - 61, 62 - 63).

Представник відповідача - СТАРОВІРІВСЬКОЇ ОБ`ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ - у підготовче судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, натомість голова Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області Микола Біндус у своєму клопотанні «Про повернення позовної заяви», зареєстрованому за вхідним № 3932/23-вх від 25.07.2023 року, просив підготовче судове засідання провести за їх відсутності, задовольнивши клопотання щодо повернення позову керівнику Красноградскої окружної прокуратури Харківської області (т. 2 а. с. 57, 64 66).

Представник відповідача - СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МРІЯ» - адвокат Євстаф`єва О. В., що діяла за довіреністю № , виданою 29.12.2022 року директором товариства Кондратенком Ю. А. із строком дії до 31.12.2023 року, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ДН № 4967), виданого 31.08.2018 року на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області № 1, у підготовче судове засідання також не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, проте надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що підтримують позицію відповідача у справі ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 57, 50, 51, 58 - 59).

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а на підставі правил частини 3 статті 211 зазначеного вище цивільного процесуального кодифікованого закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Про наявність такого клопотання у представника відповідачів адвоката Мякоти, адвоката Євстаф`єва О. В. та сільського голови Миколи Біндуса - свідчать їх відповідні клопотання, долучені до матеріалів справи.

Також, зі змісту частини 1 статті 223 наведеного вище кодифікованого акта вбачається, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею,

Одночасно із цим, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі й ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

Натомість, Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, зокрема, у пункті 71 свого рішення, ухваленого 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України» (заява № 18986/06), що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень під час підготовчого провадження не має, суд вважає за можливе провести підготовче судове засідання за їх відсутності.

Вирішуючи питання про проведення підготовчого судового засідання у справі за відсутності прокурора, суд ураховує, що керівник Красноградської окружної прокуратури Харківської області жодного разу в суд не з`явився, прокурор цієї ж прокуратури Денис Лещенко свої повноваження щодо участі у справі не надсилав, хоча просив проведення судового засідання відкласти на іншу дату у зв`язку із його зайнятістю 11.07.2023 року у іншій справі, не підтвердивши поважність своєї вимоги, а тому беручи до уваги повторне не з`явлення прокурора в судове засідання та наявність раніше поданої заяви про можливість закриття підготовчого провадження у справі за їх відсутності, суд не знаходить законних та обґрунтованих підстав задля його відкладення на іншу дату.

Отже, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та всі фактичні данні, які мають значення для вирішення питання про призначення справи до судового розгляду по суті за наслідками проведення підготовчого провадження, перевіривши їх доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять наявні в ній письмові докази, - суд вважає, що позовну заяву керівника КРАСНОГРАДСЬКОЇ ОКРУЖНОЇ ПРОКУРАТУРИ в інтересах держави до СТАРОВІРІВСЬКОЇ ОБ`ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , СТОВ «МРІЯ» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки» слід залишити без розгляду з огляду на таке.

Пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади, та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

Відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Розв`язуючи питання щодо можливості закриття підготовчого провадження у справі або щодо повернення позову прокурору, суд, перш за все, виходить з того, що приписом статті 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Тобто, державні органи наділені лише тими повноваженнями і компетенцією, які визначені законом і не можуть на свій розсуд привласнювати повноваження інших державних органів.

Крім того, положеннями статті 55 Конституції України обумовлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналогічне вбачається й у рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) в якому вказане, що частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Отже, вказана норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист й звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Зазначене беззаперечно кореспондує із приписами чинного цивільного процесуального законодавства України, зокрема, тим, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому згідно з приписом частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Отже, частиною 2 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

При цьому передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, й наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Згідно з пунктом 3 частини 1 та частиною 2 статті 131-1 Основного Закону нашої Держави в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Таким Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України є Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року (зі змінами та доповненнями).

Відтак, статтею 2 цього профільного Закону роз`яснено, що на прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України.

Крім того, як передбачено у пункті 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» цього ж законодавчого акта, прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Як обумовлено пунктом 2 Рекомендації державам-учасникам 11 Комітету Міністрів Ради Європи «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 року на 1151 засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Також і Європейський Суд з прав людини неодноразово, зокрема у § 35 свого рішення, ухваленого 15.01.2009 року у справі «Менчинська проти Росії», звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави.

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», якою унормовано, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом 4 цієї частини.

Тобто, як визначає частина 4 вищезгаданої статті 23 Закону України наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

З наведеного вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;

2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Про таке чітко зазначає Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 і 69 своєї постанови, що прийнята 26.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 587/430/16-ц (провадження № 14-104 цс 19) та є обов`язковою до застосування судами під час розгляду справи і при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на імперативний припис частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України.

При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні Другого сенату № 4-р(ІІ)/2019 від 05.06.2019 року вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині 3 статті 23 Закону № 1697-VII. На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.

Одночасно у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999 року (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 39 40 своєї постанови, прийнятої 26.05.2020 року у в межах справи з єдиним унікальним № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначила, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту.

Про таке чітко зазначено у пункті 70 вищезгаданої постанови, прийнятої Великою Палатою Верховного Суду 26.06.2019 року у межах справи з єдиним унікальним № 587/430/16-ц (провадження № № 14-104 цс 19).

Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Крім того, у разі оскарження прокурором рішення органу влади, який має повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах щодо прав на земельну ділянку, прокурор виступає у такій справі позивачем, а орган, який ухвалив відповідне рішення, відповідачем.

До таких висновків у своїй правозастосовній практиці дійшов Верховний Суд у складі Великої Палати в пунктах 26 - 30 постанови, прийнятої 15.01.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 698/119/18 (провадження № 14-350 цс 19) та в пункті 40 постанови, прийнятої 26.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 587/430/16-ц (провадження № 14-104 цс 19).

Окрім наведеного, суд також покладає в основу судового рішення, що постановляє, правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Великої Палати Верховного Суду, прийняту 20.06.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 633/408/18 (провадження № 14-86 цс 22), де касаційна інстанція у пункті 10, розглянувши питання повноважень прокурора щодо захисту прав держави в суді і щодо його звернення в суд як самостійного позивача в інтересах держави, зауважила, що:

«втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України).

У позовній заяві прокурор вказав, що інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом державної влади, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного наказу. Прокурор вказав, що оскільки саме цей орган (Головне управління Держземагентства у Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області) допустив порушення інтересів у спірних правовідносинах, то він не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом. Тому Велика Палата Верховного Суду з огляду на судову практику не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за обставин цієї справи, наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки, прокурор мав обов`язок звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів. Той факт, що під час розгляду та вирішення справи внаслідок змін у чинному законодавстві інтерес у поверненні спірної земельної ділянки отримала певна територіальна громада, не є перешкодою для продовження представництва прокурором інтересів держави, задоволення позову у разі його обґрунтованості та для виконання судового рішення у частині повернення земельної ділянки на користь належного суб`єкта (територіальної громади)».

Аналогічний за своїм правовим навантаження висновок міститься й у постанові, прийнятій Великою Палатою Верховного Суду 21.06.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 905/1907/21 (провадження № 12-1 гс 23).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різного тлумачення законодавства у подібних спірних правовідносинах, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Відтак, з огляду на таке, під час підготовчого провадження у цій справі судом достеменно встановлено, що відповідачі у справі, зокрема й суб`єкт владних повноважень представник Старовірівської сільської ради її голова Микола Біндус, оспорюють правомочність звернення прокурора в суд із цим позовом в якості позивача, оскільки ним не доведене у процесуальний спосіб право на таке.

Вирішуючи вказане питання, суд ураховує, що прокурор у відповідності до вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтовує наявність підстав для свого представництва територіальної громади у цій справі тим, що внаслідок сумісних шахрайських дій відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , якими орган місцевого самоврядування був уведений в оману, ті в подальшому отримали право на спірні земельні ділянки в порушення відповідної законодавчо встановленої процедури.

Натомість, посилаючись у позові на номер кримінального провадження 0000086 від 25.06.2020 року щодо вчинення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України, прокурор не надає доказів щодо їх винуватості у вчиненому згідно із змістом частин 1 3 статті 62 Конституції України, якими імперативно визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Крім того, прокурор прямо вказує, що сільська рада ухвалила відповідне рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства, які розташовані за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області та передачу її у власність громадянину ОСОБА_2 » внаслідок шахрайських дій відповідачів. Отже Старовірівська сільська рада та її повноважні представники не є учасниками злочинних дій, що слугували підставою задля звернення прокурора в суд із цією позовною заявою.

Імперативний зміст неодноразово вищезгаданої частини 4 статті 23 профільного Закону зобов`язує прокурора до звернення в суду попередньо повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

Також й Велика Палата Верховного Суду, як вже було зазначено вище, у своїй правозастосовній практиці, обов`язковій для судів першої інстанції, роз`яснила, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Водночас з цим слід зауважити, що

-«нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень, тобто коли той усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

-«здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною, що може бути оцінене з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, передбачає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

З матеріалів цієї справи вбачається, що із відповідним Повідомленням керівник Красноградської окружної прокуратури звернувся до Старовірівського сільського голови 17.06.2022 року за вихідним № 59-308-22, а 22.06.2022 року позов подано в Красноградський районний суд Харківської області (вхідний № 2673/22), який в подальшому відповідною ухвалою судді Дудченко В. О., прийнятою 23.06.2022 року, надіслано за територіальною підсудністю (т. 1. 63 64, 1, 73 74).

При цьому, не можна вважати розумним для підготовки позову в суд такий строк, оскільки 17.06.2022 року це п`ятниця (останній робочий день перед вихідними днями робочого тижня), а 22.06.2022 року це середа (нового тижня), тобто фактично в розпорядженні Старовірівської сільської ради було тільки дві доби задля того, щоб відреагувати на Повідомлення прокурора, як і не можна вважати невжиття Старовірівською сільською радою в цей строк жодних дій їх бездіяльністю.

Крім того, прокурором під час реєстрації Повідомлення в порядку частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не дотримано обов`язкових вимог Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України № 27 від 12.02.2019 року (із змінами та доповненнями), зокрема, підпункту 5.1.1 та 5.1.2 пункту 5 щодо реєстрації в Інформаційній системі «Система електронного документообігу органів прокуратури України» вихідного документа незалежно від форми його створення, що полягає у створенні запису облікових даних про документ та оформлення реєстраційно-моніторингової картки із зазначенням обов`язкових реквізитів, за допомогою яких фіксується факт створення, відправлення або одержання, документа шляхом проставлення на ньому штампа (штрих-коду), реєстраційного номера з подальшим внесенням до реєстраційно-моніторингової картки необхідних відомостей.

Також, сам по собі факт офіційної реєстрації Повідомлення із наданням йому вихідного номеру не свідчить про його вручення відповідній повноважній особі, що позбавляє суд можливості визначитись із тим, чи дійсно прокурор виконав вимоги частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та чи фактично попередньо до звернення в суд повідомив про це відповідного суб`єкта (Старовірівську сільську раду), що уповноважена здійснювати захист законних інтересів держави (об`єднаної територіальної громади) у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Зазначаючи про таке суд бере до уваги роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, зроблені ним у пунктах 8.52, 8.56 та 8.47 свої постанови, прийнятій 21.06.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 905/1907/21 (провадження № 12-1 гс 23), де Суд вказав, що «бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно».

Отже, як унормовано статтею 7 Основного Закону нашої Держави в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР від 21.05.1997 року (із змінами та доповненнями).

Так, статтею 2 цього Закону зафіксовано, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Зазначене також унормовано й статтею 172 цивільного кодифікованого закону України, якою передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (так званий негаторний позов) - позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Тобто предметом такого позову є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою ж негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, зокрема, землями сільськогосподарського призначення.

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням, тому задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49), про що чітко вказано у пункті 11.8 Постанови Великої Палати Верховного Суду, на яку вже не вперше у цьому судовому рішенні посилається суд, тобто постанову, прийняту 20.06.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 633/408/18 (провадження № 14-86 цс 22).

Також у цій же постанові (пункт 11.10) Велика Палата Верховного Суду зауважує, що «вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. У справі № 633/408/18 мета прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою. Тому не є належними й ефективними способами захисту вимоги визнати незаконним і скасувати наказ Головного Управління Держгеокадастру в Харківській області «Про передачу земельної ділянки у власність» від 04 травня 2016 року № 3620-СГ та скасувати рішення державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Гаспаряна Г. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28946817 від 01 червня 2016 року».

Саме тому, суд ураховує та застосовує вищенаведені висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду, й приходить до обґрунтованого висновку про те, що повноважний представник Старовірівської об`єднаної територіальної громади, від імені та в інтересах якої діє Старовірівська сільська рада та її виконавчі органи, мають право та можливість самостійно звернутись у суд з відповідним позовними вимогами. Й тільки за умови нехтування ними своїх прямих обов`язків шляхом повного дотримання процедури, обумовленої частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» з таким позов в інтересах зазначеної територіальної громади може звернутись прокурор.

Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Тобто суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Згідно з пунктами 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною 7 статті 81 цього ж кодексу імперативно визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Одночасно з цим, на підставі частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Натомість, в підготовчому судовому засіданні встановлено, що відповідачі у справі разом з їх представниками за ордером не визнають такою, що доведена, та оспорюють відповідно до частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» правомочність керівника Красноградської окружної прокурати на звернення в суд із позовом до Старовірівської об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , СТОВ «МРІЯ» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки».

Відтак, як обумовлено вище, Велика Палата Верховного Суду орієнтує суди на те, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави, а тому повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави цим належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Такі доводи прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав той докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу, чи ні.

Натомість, керівник Красноградської окружної прокуратури під час звернення в суд із цим позовом навів у позовній заяві доводи, що надавали можливість суду стверджувати про наявності підстав задля представництва ним інтересів Старовірівської об`єднаної територіальної громади у спірних правовідносинах, що свідчило про формальне дотримання вимог чинного процесуального законодавства України, а тому підстав для застосування судом під час вирішення питання щодо відкриття провадження у справі приписів пункту 4 частини 4 статті 185 Цивільного процесуального кодексу України не було, як і не було підстав задля вчинення дій, обумовлених частиною 1 цієї ж статті, оскільки остаточно надати усі наявні у сторони докази будь-який учасник справи має під час підготовчого провадження у строки, передбачені Цивільним процесуальним кодексом України та ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Отже, у підготовчому судовому засіданні, з огляду на те, що відповідачі ОСОБА_1 й ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат за ордером, представник за ордером відповідача СТОВ «МРІЯ», а також Старовірівський сільський голова оспорюють наявність у прокурора підстав для представництва інтересів Старовірівської територіальної громади, суд здійснив правовий аналіз наведених підстав у їх сукупністі з наявними у суду доказами, й прийшов до обґрунтованого висновку про те, що прокурор у повній мірі не довів у належний та процесуальний спосіб дотримання ним процедури, обумовленої частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Оскільки зазначеною нормою профільного Закону України імперативно визначено, що у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу, тому від цього слідує висновок про те, що якщо така наявність підстав суду не доведена то ні.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 175 Цивільного процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Наявність бездіяльності компетентного органу (Старовірівської сільської ради) та дотримання прокурором вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є предметом самостійної оцінки суду за конкретних фактичних обставин.

Оскільки на виконання приписів частин 3 - 5 статті 56 цивільного процесуального кодифікованого закону України прокурор, звертаючись в суд із цією позовною заявою обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави (об`єднаної територіальної громади), однак не дотримався процесуального порядку, обумовленого вимогами частини 4 статті 23 профільного Закону, й на стадії підготовчого провадження цей факт підкреслений Старовірівським сільськім головою як законим представником відповідної об`єднаної територіальної громади, який спростовує стверджуване прокурором порушення інтересів громади та небажання ними самостійно звернутись до суду з позовом протягом розумного строку після отримання Повідомлення прокурора, тобто наявність у спірних правовідносинах його бездіяльності, суд упевнений, що у прокурора відсутня можливість користуватись процесуальним правами позивача у цій справі.

Вказане свідчить про те, що суду достатньо аргументів задля формування обґрунтованого висновку про те, що керівник Красноградської окружної прокуратури не має повноважень на ведення цієї справи та не набув цивільної процесуальної дієздатності як позивач у справі за його позовом в інтересах держави до Старовірівської об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , СТОВ «МРІЯ» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки».

Приходячи до такого, суд згідно із приписом частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України керується змістом Постанови Великої Палати Верховного Суду, прийнятої 12.01.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 9901/278/21 (провадження № 11-126заі22), в якій слушно зауважено, що, ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.

Натомість, як визначено пунктом 1 і 2 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодифікованого акту, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо:

-позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності;

-позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справ.

Також, частиною 2 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що за результатами підготовчого засідання суд може постановити ухвалу про:

1)залишення позовної заяви без розгляду;

2)закриття провадження у справі;

3)закриття підготовчого провадження

Розв`язуючи заявлені стороною відповідачів клопотання про повернення позову прокурору, аналізуючи перелічені ними доводи, суд, керуючись унормованим правилом неодноразово згаданої частини 4 статті 263 цивільного процесуального кодифікованого закону України, покладає в основу судового рішення, що постановляє, правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Великої Палати Верховного Суду, прийняту 22.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 310/12817/13 (провадження № 61-36375 св 18), де касаційна інстанція у частині щодо мотивів, з яких виходив Верховний Суд, та застосованих норм права констатує, що «якщо після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду». Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 та від 06.07.2021 року у справі № 911/2169/20. Й за наведених мотивів, підстави для зміни чи скасування прийнятих у справі судових рішень в частині залишення позову Прокурора, поданого в інтересах держави, без розгляду - відсутні.

Отже, виходячи з наведеного у задоволенні заявлених клопотань сторони відповідачів слід відмовити, виходячи з процесуальних міркувань.

Проте наведене свідчить про наявність підстав задля залишення позову керівника Красноградської окружної прокуратури без розгляду.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги зазначені норми процесуального права, проаналізувавши всі наявні і досліджені у підготовчому судовому засіданні докази з питань закриття підготовчого провадження у справі чи повернення позовної заяви прокурору або залишення позову без розгляду, суд доходить до обґрунтованого висновку про те, що позовну заяву керівника Красноградської окружної прокуратури в інтересах держави до Старовірівської об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та СТОВ «Мрія» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки і зобов`язання повернути земельні ділянки» слід залишити без розгляду.

Постановляючи ухвалу, суд вважає за можливе та необхідне зазначити що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі й ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України», від 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України», від 15.01.2009 року у справі «Менчинська проти Росії» і від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України»; статтями 7, 9, 19, 55, 62, 125, 129 і 131-1 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); рішеннями Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води), № 4-р(ІІ)/2019 від 05.06.2019 року і № 3-рп/99 від 08.04.1999 року (у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді); статтею 172 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 і 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтями 2 і 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР від 21.05.1997 року (із змінами та доповненнями); Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року (зі змінами та доповненнями); пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 5 Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України № 27 від 12.02.2019 року (із змінами та доповненнями); Постановами Великої Палати Верховного Суду, прийнятими 26.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 587/430/16-ц (провадження № 14-104 цс 19), 26.05.2020 року у в межах справи з єдиним унікальним № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), 15.01.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 698/119/18 (провадження № 14-350 цс 19), 20.06.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 633/408/18 (провадження № 14-86 цс 22), 21.06.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 905/1907/21 (провадження № 12-1 гс 23), 22.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 310/12817/13 (провадження № 61-36375 св 18), і 12.01.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 9901/278/21 (провадження № 11-126заі22), а також статтями 1 5, 7, 12, 13, 17, 18, 42, 43, 46 - 48, 56, 58, 62, 64, 76 82, 89, 128 131, частиною 3 статті 175, частиною 4 статті 185, частиною 2 статті 200, статтями 211, 214, 221, 223, пунктом 3 частини 1 та частиною 2 статті 257, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259 260, частиною 2 статті 261, статтею 263, частинами 5 та 11 статті 272, частиною 2 статті 352, пунктом 16 частини 1 статті 353 і частиною 2 та 3 статті 354 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),-

у х в а л и в:

Позовну заяву Керівника КРАСНОГРАДСЬКОЇ ОКРУЖНОЇ ПРОКУРАТУРИ в інтересах держави до СТАРОВІРІВСЬКОЇ ОБ`ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Мрія» «Про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки і зобов`язання повернути земельні ділянки» залишити без розгляду.

Роз`яснити Керівнику КРАСНОГРАДСЬКОЇ ОКРУЖНОЇ ПРОКУРАТУРИ, що після усунення умов, які були підставою для залишення цього позову без розгляду, він має право звернутися до суду повторно.

Копію ухвали надіслати Керівнику КРАСНОГРАДСЬКОЇ ОКРУЖНОЇ ПРОКУРАТУРИ, а також всім іншим учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з цього дня, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Вступну та резолютивну частини ухвали було постановлено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повний текст ухвали складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 02 серпня 2023 року.

Суддя С. В. Мащенко