Єдиний унікальний номер справи 489/2741/21
Провадження № 22-ц/812/993/23 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

02 жовтня 2023 року м. Миколаїв справа 489/2741/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Голощаповою А.О.,

за участі: представника позивачів - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката Харченка Дмитра Миколайовича, на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., повний текст складено 06 червня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 31 липня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 28Ф-2014, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 173 000,00 грн. на строк до 30 липня 2024 року.

Також, 31 липня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 28Ф-2014/S-1, за яким остання зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором.

З метою забезпечення належного виконання за кредитним договором ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали з ПАТ «Кредобанк» іпотечний договір, за яким передали в іпотеку належну їм двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказували, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року, з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194 279,55 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року було змінено резолютивну частину вищезазначеного заочного рішення суду та зменшено загальну суму заборгованості за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року із 194279 грн 55 коп. до 180338 грн 13 коп.

21 квітня 2016 року Інгульським ВДВС у м. Миколаєві відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду, яке 23 серпня 2017 року було завершено у зв`язку з відмовою стягувача залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення.

15 листопада 2017 року ПАТ «Кредобанк» повторно пред`явив до Інгульського ВДВС у м. Миколаєві виконавчий лист про стягнення з них на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором.

23 червня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договори відступлення прав вимоги, зокрема, за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року, укладеним між ПАТ «Кредитобанк» та ОСОБА_4 та договором застави від 31 липня 2014 року, укладеним між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПАТ «Кредобанк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року замінено сторону у виконавчому провадженні з ПАТ «Кредобанк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

22 травня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, набуло право власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

17 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу спірної квартири.

Вказували, що ОСОБА_4 з 02 травня 2015 року постійно проживає на території Російської Федерації. Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2016 року його обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом №489/7130/15-ц від 29 лютого 2016 року. З того часу та по сьогоднішній день, ОСОБА_4 жодного разу не приїздив в Україну та має посвідку на постійне проживання в Російській Федерації. Тому він не отримував від іпотекодержателя вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, а відтак ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не мало право звертати стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Крім того, зазначали щодо спірності суми заборгованості, оскільки з вимогою про дострокове погашення заборгованості вбачається, що боржникам пропонувалось погасити заборгованість у сумі 343 149 грн 92 коп., що майже в два рази перевищує заборгованість за рішенням суду, яка становить 194 279 грн 55 коп. До того ж, направляючи поручителю вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором на суму, яка вдвічі перевищує розмір заборгованості визначений рішенням суду кредитор змінив зобов`язання не отримавши на це згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, а відтак в силу положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука ОСОБА_3 за кредитним договором та іпотечним договором припинилася з моменту направлення відповідної вимоги. Також розрахунок заборгованості за кредитним договором проведено з порушенням вимог статей 526, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене просили, на підставі статей 387, 388 ЦК України витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що 22 серпня 2018 року ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» направило на адресу позивачів вимоги про усунення порушень зобов`язань, у яких запропоновано погасити наявну заборгованість за кредитним договором та роз`яснено право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки, які ними отримано 12 вересня 2018 року. А тому твердження позивача ОСОБА_4 про не проживання на території України станом на серпень 2018 року належними доказами не підтверджується. Надані суду копії витягу із закордонного паспорта ОСОБА_4 такими не можуть бути. Що ж стосується посилань у позові про спірність суми заборгованості, то вказане також не є підставою для задоволення позову з огляду на те, що нерухоме майно було продано новим власником за ціною, визначеною оцінювачем на день укладення договору.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи через свого представника - адвоката Харченка Д.М. подали на нього апеляційну скаргу. Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказували, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 на ім`я начальника Інгульського ВДВС про те, що ОСОБА_4 знаходиться за межами України з вересня 2015 року. На підтвердження зазначеного факту суду надано копію документу Російської Федерації виду на проживання іноземного громадянина 82 № НОМЕР_1 ОСОБА_4 , виданого 27 листопада 2018 року, відповідно до якого останній був зареєстрований за різними адресами в Російській Федерації з 18 січня по 13 липня 2016 року, та з 21 грудня 2018 року по 17 грудня 2018 року по 17 грудня 2019 року. Крім того, в матеріалах справи міститься ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року, якою ОСОБА_4 було обмежено в праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом №489/7130/15-ц від 29 лютого 2016 року. Також, суд проігнорував довідку головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 04 жовтня 2021 року за вих. № 91-38512/0/15-21, згідно якої відомостей про перетинання державного кордону, лінії розмежування в межах Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим, громадянином ОСОБА_5 , у період з 04 жовтня 2016 року по 14 вересня 2021 року в базі даних не виявлено. Таким чином, доводи позивачів про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не отримували жодних повідомлень від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про усунення порушення основного зобов`язання підтверджується належними та допустимими доказами.

Крім того, суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки керувався приписами ст. 38 Закону України «Про іпотеку», тоді як звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося на підставі ст. 37 цього ж Закону. Тому хибним є висновок суду про те, що порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки має наслідком лише відшкодування іпотекодержателем збитків.

До того ж, жодних повідомлень про відновлення провадження та призначення дат судового розгляду представник позивачів не отримував, а відтак вказана справа була розглянута судом за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Лемешко О.В., посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Правом на подачу відзиву третя особа не скористалася.

У суді апеляційної інстанції представник позивачів адвокат Харченко Д.М. апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 , представник третьої особи ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу ч.1 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції належно не повідомив позивачів та їхнього представника про розгляд справи 06 червня 2023 року, оскільки у справі відсутні докази направлення повісток на вказану дату.

20 лютого 2023 року сторони в судове засідання у суд першої інстанції не з`явилися про, що складено протокол судового засідання.

05 квітня 2023 року секретар судового засідання Назарова С. Д. у телефонному режимі повідомила представника позивача ОСОБА_1 про призначення судового засідання на 06 червня 2023 року на 15:00 год., про що складено телефонограму (а.с.155).

Згідно із частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Аналіз положень зазначеної процесуальної норми дає підстави для висновку, що повідомлення учасника справи телефонограмою передбачено лише у випадках термінової необхідності, у всіх інших випадках належним повідомленням сторони у справі є направлення судової повістки.

Подібного за змістом правового висновку Верховний Суд дійшов й у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 175/2487/14-ц (провадження № 61-7392св20).

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130, 223 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката Харченка Д.М., дійшов висновку, що вказане порушення суду першої інстанції норм процесуального права, є обов`язковою підставою для скасування рішення районного суду відповідно до наведеної норми процесуального права, оскільки такі доводи містяться в апеляційній скарзі.

Ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 28Ф-2014, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 173000,00 грн на строк до 30 липня 2024 року на поточні потреби під заставу двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Того ж дня, між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 укладено Договір поруки № 28Ф-2014//S-1, за умовами якого поручитель зобов`язалися відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплата відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року, укладеним між боржником та кредитором.

У забезпечення виконання зобов`язань між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., зареєстрований в реєстрі за №1220/35, предметом якого є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року, стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн 55 коп., яка складається з: 172617 грн 44 коп. заборгованості за кредитом, 18173 грн 42 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 3488 грн 69 коп. пені. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на ПАТ «Кредобанк» 2914 грн 19 коп. судового збору у рівних частках, а саме по 1457 грн 10 коп. судового збору з кожного з відповідачів.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, вищевказане судове рішення змінено, стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 180338 грн 13 коп., яка складається з: 169 674 грн 91 коп. заборгованості за кредитом, 9036 грн 21 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 1627 грн 01 коп. пені; з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором в сумі 13941 грн 42 коп., яка складається з: 2942 грн 53 коп. заборгованості за кредитом, 9137 грн 21 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом та 1861 грн 68коп. пені, стягнуто на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» з ОСОБА_4 1457 грн 10 коп., а з ОСОБА_3 у сумі 1008 грн 43 коп. судового збору.

21 квітня 2016 року Інгульським відділом державної виконавчої служби м.Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 50873870 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн 55 коп. та судовий збір у розмірі 2914,19 грн.

ОСОБА_3 звернулася до начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з заявою, відповідно до якої повідомила про те, що ОСОБА_4 знаходиться за межами України з вересня 2015 року.

На підтвердження зазначеного суду надано копію документу Російської Федерації - вид на проживання іноземного громадянина 82 № НОМЕР_1 ОСОБА_4 , виданого 27 листопада 2018 року, відповідно до якого останній був зареєстрований в АДРЕСА_3 з 18 січня по 13 липня 2016 року та з 21 грудня 2018 року по 17 грудня 2018 року по 17 грудня 2019 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року обмежено у праві виїзду боржника ОСОБА_4 за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом № 489/7130/15-ц від 29 лютого 2016 року, виданим Ленінським районним судом м. Миколаєва.

23 серпня 2017 року Інгульським відділом державної виконавчої служби м.Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області завершено виконавче провадження № 50873870 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн 55 коп., та судовий збір у розмірі 2914,19 грн на підставі п. 3 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

15 листопада 2017 року ПАТ «Кредобанк» повторно пред`явив до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області вищевказаний виконавчий лист до виконання.

Судом встановлено, що 23 червня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», було укладено Договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №23/06-03, відповідно до якого ПАТ «Кредобанк» передало новому кредитору ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право грошової вимоги за кредитним договором №28-Ф-2014 від 31 липня 2014 року, укладеним між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 . Відповідно до Додатка № 1 до вищевказаного договору факторингу № 23/06-03 відчужується право вимоги за кредитним договором №28-Ф-2014 укладеним з ОСОБА_4 на загальну суму 343 866 грн 90 коп. (заборгованість станом на 22 червня 2018 року).

23 червня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», було укладено Договір відступлення прав заставодержателя (іпотекодержателя) за Договором застави від 23 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 377. За умовами цього договору Цедент одночасно відступив цесіонарієві, останній набув від цедента всі права заставодержателя за Договорами застави.

Згідно з Додатком № 1 до вищевказаного Договору право грошової вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набув права вимоги кредитного договору № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року укладеного з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та Договором іпотеки № 1219 від 31 липня 2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року, замінено у виконавчому провадженні з виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року по справі № 489/7130/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, первісного стягувача ПАТ «Кредобанк» на правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у зв`язку з переходом права вимоги.

22 серпня 2018 року за вих. № 43551 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) направлено вимоги, відповідно до яких останніх повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, просили виконати основне зобов`язання за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року у розмірі 343149 грн 92 коп. протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги. Також роз`яснено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в рахунок реалізації предмета іпотеки в будь-який спосіб, передбачений Законом України «Про іпотеку» - набути право власності на належну боржникам квартиру або продати це майно від імені іпотекодавця.

Встановлено, що вказані вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали 12 вересня 2018 року, що підтверджується підписами на зворотних повідомленнях.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 травня 2019 року, вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить на праві власності ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі Іпотечного договору від 31 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., Договору відступлення прав заставодержателя (іпотекодержателя) за договорами застави від 23 червня 2018 року; Договору факторингу № 23/06-03 від 23 червня 2018 року; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 30 серпня 2018 року; вимоги від 22 серпня 2018 року.

17 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (далі - продавець) та ОСОБА_2 (далі - покупець) укладено Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 451. Продаж вказаного нерухомого майна здійснено за 269 514 грн.( т.1 а.с.27-28).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 03 лютого 2020 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 17 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №451.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина перша статті 317, частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з приписами статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

За змістом статті 37 цього ж Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Як встановлено спірне нерухоме майно було відчужено ОСОБА_2 . На момент звернення позивача з позовом та розгляду справи судом першої інстанції право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Мотивуючи підстави витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посилалися на порушення ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема позивачі зазначали про не отримували письмової вимоги про усунення порушень допущенних позичальником при виконанні грошових зобов`язань.

Встановлено, що 22 серпня 2018 року ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» направлено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вимоги про усунення порушень зобов`язань, у яких запропоновано погасити наявну заборгованість за кредитним договором та роз`яснено право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки, які отримано 12 вересня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 18 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

Рішенням суду першої інстанції встановлено, що 22 серпня 2018 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» направило на адресу позивачів повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором, у яких повідомило про те, що воно є новим кредитором за договорами, які укладені між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , та просило погасити заборгованість у розмірі 343 149,92 грн, які були отримані ними 12 вересня 2018 року, що підтверджується їх підписами на зворотних повідомленнях.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» дотрималося вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцям такої письмової вимоги.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки недодержання іпотекодержателем вимог Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодержателя про намір укласти договір продажу предмета іпотеки та відчуження такого майна є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків, а не підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним. Що стосується посилань у позові та апеляційній скарзі на співмірність суми заборгованості, на думку суду апеляційної інстанції, такі не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним з огляду на те, що нерухоме майно було продано новим власником за ціною, визначеною оцінювачем на день укладення договору.

Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2021 року залишено без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2023 року у справі № 939/1406/20 (провадження № 61-7214св22) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Отже, обставина щодо отримання письмових вимог про усунення порушення іпотекодержателя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є встановленою і не доказується при розгляді даної справи. Довідка головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 04 жовтня 2021 року за вих. № 91-38512/0/15-21, щодо перетинання державного кордону громадянином України ОСОБА_5 не є безспірним доказом не отримання ним вказаної вимоги, а тому не спростовує вищевказаний висновок. Тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не отримували жодних повідомлень від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про усунення порушення основного зобов`язання, колегія суддів відхиляє.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі про співмірність суми заборгованості не є підставою для задоволення позову, оскільки нерухоме майно було продано новим власником за ціною, визначеною на день укладення договору. На думку колегії суддів, правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 37 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя не є підставою для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Аналізуючи викладені обставини, встановив, щоперехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки відбувся з дотримання вимогЗакону України «Про іпотеку», оскільки іпотекодавці отримали вимогу іпотекодержателя про усунення порушень зобов`язань, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Що стосується посилань у позові та апеляційній скарзі про спірність суми заборгованості, то на думку колегії суддів таке не є підставою для витребування нерухомого майна, з огляду на те, що позивачі не позбавлені можливості захистити свої права у спосіб передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку» щодо виконання іпотекодержателям обов`язку відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Крім того, посилання в позові на припинення поруки ОСОБА_3 в силу положень ч. 1 ст. 559 ЦПК України за кредитним і іпотечним договорами є наслідком невірного тлумачення норм чинного цивільного законодавства, оскільки до правовідносини про припинення поруки не застосовуються положення ЦК України, що регулюють припинення іпотеки.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про наявність підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України для витребування майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованими.

Враховуючи викладене та на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду частково задоволено апеляційну скаргу та в позові відмовлено, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції слід залишити за позивачами.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката Харченка Дмитра Миколайовича задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року скасувати на ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2023 року