Постанова

Іменем України

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 161/2196/22

провадження № 61-11046св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яку подав представник - адвокат Ульчак Богдан Іванович, на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 05 квітня 2023 року у складі судді Івасюти Л. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 09 червня 2023 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що він на підставі переддоговірних відносин

з відповідачем передав останньому значну суму коштів, на підтвердження чого відповідач написав відповідні розписки.

Відповідач отримав від позивача грошові кошти у таких розмірах:

01 березня 2019 року - 5 100,00 доларів США, 20 серпня 2019 року - 2 600,00 євро, 15 листопада 2019 року - 7 000,00 євро, 20 травня 2019 року - 10 000,00 євро,

30 травня 2019 року - 8 200,00 євро, на загальну суму 27 800,00 євро та

5 100,00 доларів США.

Зазначав, що оригінали розписок знаходяться в нього, а строк повернення коштів не визначено.

Жодних контрактів укладено між сторонами не було, поставки товару

не здійснювалися, договори не укладалися, а тому, на його думку, має місце безпідставне отримання відповідачем грошових коштів.

Ним також вчинялися спроби досудового врегулювання спору шляхом надсилання претензії 30 квітня 2021 року, яка була отримана відповідачем 18 травня 2021 року, проте залишилася без виконання та реагування.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив стягнути

зі ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 27 800,00 євро та 5 100,00 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 02 лютого 2022 року становить 1 030 645,00 грн; 3 % річних

у сумі 22 024,74 грн та 37 618,54 грн - інфляційні збитки, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів закрито.

Ухвалу мотивовано тим, що оскільки на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, ОСОБА_2 діяв на підставі довіреності як представник фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 як керівник

VVD STAVINVEST s.r.o. та ADREAL STAV s.r.o., а грошові кошти, які ОСОБА_1 просить суд стягнути зі ОСОБА_2 , передані на виконання договорів поставки від 27 березня 2019 року № 01 із додатками та від 15 травня 2019 року

№ 02 із додатками, тобто спір між сторонами виник при виконанні правочинів

у господарській діяльності, тому цей спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Постановою Волинського апеляційного суду від 09 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Ульчаком Б. І., залишено без задоволення. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про закриття провадження у справі, оскільки між сторонами виник спір, який належить розглядати в порядку господарського судочинства, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження

у справі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката

Ульчака Б. І. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року

та постанову Волинського апеляційного суду від 09 червня 2023 року, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції й передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірні кошти ОСОБА_1 передавав ОСОБА_2 як фізична особа. Чеські компанії права на ці грошові кошти

не мають і в бухгалтерському обліку таких компаній вони не відображені.

У розписках ОСОБА_1 не визначений як директор чеських юридичних осіб,

а також не зазначено, що відповідач діяв в інтересах своєї матері - фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 .

На думку представника ОСОБА_1 - адвоката Ульчака Б. І., закриваючи провадження у справі, суди попередніх інстанцій фактично позбавляють іноземного громадянина в доступі до правосуддя, оскільки ОСОБА_1 не має підстав для звернення на території Україна до суду господарської юрисдикції,

у зв`язку із тим, що не має статусу суб`єкта господарювання. Також він не має відношення до договірних відносин суб`єктів господарювання. Спірні грошові кошти є його особистими, права на які іноземним компаніям не належать.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що будь-який товар

за договорами поставок від 27 березня 2019 року № 1 із додатками та

від 15 травня 2019 року № 02 із додатками не поставлявся відповідачем,

що виключає наявність господарських відносин між сторонами. У спірних правовідносинах мають місце зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України.

З огляду на суб`єктивний склад спірних правовідносин: фізичні особи - отримувач коштів і особа, яка передавала кошти, відсутність між ними відповідних оформлених договірних відносин, відсутність належних бухгалтерських документів, які б вказували, що спірні кошти оприбутковані суб`єктами господарювання, на думку представника ОСОБА_1 - адвоката Ульчака Б. І., цей спір є цивільно-правовим та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

У серпні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Філіпович-Силку Т. Ю. подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанцій

та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Позиція Верховного Суду

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо

це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Правове обґрунтування

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у параграфі 24 свого рішення

від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив,

що фраза «встановлений законом»поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм,

які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно

з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 124 Конституції Українизакріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір

та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року

№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції Українипринципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого закономвиду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, цивільних, кримінальних чи господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту

та правової природи

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін

є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та

частині першій статті 3 ГК України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала

б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тому судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі

№ 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) сформульовано висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського

й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання

у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку,

є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50

ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності

за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває

до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Відповідно до частини першої статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів,

є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Отже, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають,

є господарськими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вимогами про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, посилався на те, що на підставі переддоговірних відносин із ОСОБА_2 , передав останньому значну суму коштів, на підтвердження чого відповідач написав відповідні розписки, проте жодних контрактів укладено між сторонами не було, поставки товару не здійснювалися, договори не укладалися, а тому має місце безпідставне отримання відповідачем грошових коштів. На підтвердження своїх вимог представник позивача надав письмові розписки від 01 березня 2019 року,

20 травня 2019 року, 30 травня 2019 року, 20 серпня 2019 року та 15 листопада 2019 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі, виходив із того, що розписки від 20 травня

2019 року, 30 травня 2019 року, 20 серпня 2019 року та 15 листопада 2019 року надані на підтвердження передачі грошових коштів в рахунок здійснення оплати

у готівковому вигляді на виконання умов договору поставки від 27 березня

2019 року № 01 із додатками та договору поставки від 15 травня 2019 року № 02

із додатками, укладених між VVD STAVINVEST s.r.o., ADREAL STAV s.r.o., в особі ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 .

Водночас та обставина, що у наведених розписках зазначено лише прізвища « ОСОБА_1 » та фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , а в одній

із розписок - лише « ОСОБА_2 » суд вважав, що це не змінює правової природи тих правовідносин, на виконання яких передавались кошти, оскільки

за змістом розписок кошти були передані на виконання договору поставки

від 27 березня 2019 року № 1 та від 15 травня 2019 року № 02, «як оплату

за обладнання для виготовлення цегли», як «попередню оплату за обладнання будівельне», а з доданих до матеріалів справи договорів поставки

та «специфікації» встановлено, що їх предметом є поставка обладнання для виготовлення будівельних матеріалів (стінового каменю, плитки, цегли), укладені вони між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та ADREAL STAV s.r.o., VVD STAVINVEST s.r.o. в особі ОСОБА_1 .

Також суди попередніх інстанцій врахували наявність нотаріально посвідченої довіреності, якою підприємці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уповноважили ОСОБА_2 бути представником при вирішенні будь-яких питань,

які стосуються їх як підприємців, у тому числі, проведення фінансово-господарської діяльності.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що між сторонами виник спір при виконанні правочинів у господарській діяльності, вирішення якого підвідомче судам господарської юрисдикції, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підстави для закриття провадження у справі.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з такого.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи,

у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є захист цивільних прав та/або охоронюваних законом інтересів, які, на думку позивача,

є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із таких елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

У цій справі позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги про стягнення коштів з відповідача ОСОБА_2 безпідставністю набуття таких коштів останнім, вказуючи на те, що жодних договорів між позивачем та відповідачем не було укладено.

В той же час суди свій висновок про належність цього спору до юрисдикції господарського суду обґрунтовували тим, що спір виник між фізичними особами

з приводу виконання господарських договорів.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна

є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто існування договірних відносин між сторонами виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України.

З огляду на викладене, встановивши відсутність підстав для задоволення позову про стягнення безпідставно отриманих коштів, суд відмовляє у його задоволенні. Характер встановлених договірних відносин між сторонами не впливає на визначення юрисдикції спору в такому випадку.

Тому Верховний Суд дійшов висновку, що закривши провадження у справі

та вказавши на необхідність розгляду позову в порядку господарського судочинства, суди не врахували суб`єктний склад сторін спору та підстави заявленого позову, а тому дійшли помилкового висновку про належність спору до юрисдикції господарських судів.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи касаційної скарги

є обґрунтованими, а оскаржувані судові рішення постановлені без додержання норм процесуального права, а тому підлягають скасуванню.

Таким чином, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За наведених обставин рішення судів першої та апеляційної інстанції не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до частини шостої

статті 411 ЦПК Українивони підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яку подав представник - адвокат Ульчак Богдан Іванович, задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 червня 2023 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко