П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 758/18341/21

Провадження: № 22-ц/824/12458/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Кулікової С. В.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Завод «Генератор»

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Анохіна А.М.,

у справі за позовом Державного підприємства Завод «Генератор» до ОСОБА_1 про виселення із службового житлового приміщення,

у с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ДП Завод «Генератор» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.01.2002 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду водія.

24 січня 2003 року спільним рішенням № 33 адміністрації та профспілкового комітету підприємства ОСОБА_1 вселено в гуртожиток по АДРЕСА_1 .

07 березня 2006 року спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету підприємства ОСОБА_1 було переселено до службового житлового приміщення, з наданням койко-місця у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 .

27 грудня 2019 року наказом № 403-к від 16.12.2019 р. ОСОБА_1 було звільнено з роботи за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КзПП України.

Зауважено, що після вселення відповідача до житлового приміщення адміністрація підприємства не направила клопотання до виконавчого комітету районної ради про затвердження відповідного рішення. Відповідач на час вселення не займав посаду відповідно до Переліку категорії працівників, яким може бути надано службові житлові приміщення, за місцем проживання не був зареєстрований.

За викладених обставин, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити службове житлове приміщення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, директор ДП Завод «Генератор» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 було надано ліжко-місце у службовій квартирі, при цьому, він самоправно зайняв кімнату у службовому приміщенні. Зауважив, що відповідач проживає у приміщенні без законних на те підстав, оскільки заяви для отримання жилого приміщення він не подавав, був вселений без відповідного ордеру, за місцем проживання не зареєстрований, договору найму житла не укладав.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мневець О.М. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що його довірителя було вселено в спірне житлове приміщення на підставі рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету, а тому доводи про самоправне заняття приміщення є безпідставними. Вважав, що дії позивача щодо вселення відповідача у квартиру свідчать про фактичне укладення сторонами договору найму житла, а відсутність реєстрації не пов`язана із місцем проживання та правом на проживання у квартирі.

В судовому засіданні Волощенко В.П. в інтересах ДП Завод «Генератор» підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Адвокат Мневець О. М. в інтересах ОСОБА_1 заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 14.01.2002 було прийнято на роботу на посаду водія до Державного підприємства Завод «Генератор».

24 січня 2003 року спільним рішенням № 33 адміністрації та профспілкового комітету підприємства ОСОБА_1 вселено в гуртожиток по АДРЕСА_1 .

07 березня 2006 року спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету підприємства ОСОБА_1 було переселено до службового житлового приміщення, з наданням койко-місця у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.06.2002 № 680 житлове приміщення по АДРЕСА_3 включено до числа службових.

Наказом ДП Завод «Генератор» від 16.12.2019 № 403-к ОСОБА_2 було звільнено з роботи за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.12.2019.

Період роботи відповідача на підприємстві становить більше десяти років, а саме з 14.01.2002 по 27.12.2019.

16 серпня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 відповідачем було направлено повідомлення щодо добровільного виселення з займаної житлової площі у зв`язку зі звільненням з підприємства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, відповідач, в силу положень статті 125 ЖК УРСР не може бути виселений із службового житла без надання іншого житлового приміщення. При цьому, суд відмітив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення ОСОБА_1 з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу житла.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК).

Відповідно до статті 125 ЖК без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

- осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

- осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

- пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

- одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Встановленою є обставина, що ОСОБА_3 було звільнено наказом ДП Завод «Генератор» за скороченням штату, а тому згідно положень статті 125 ЖК вінне підлягає виселенню без надання іншого приміщення.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вищевказаного висновку.

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 344/18741/14-ц, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Доводи скаржника про те, що ОСОБА_1 самоправно зайняв житло не заслуговують на увагу, оскільки його було переселено до службового житлового приміщення, з наданням койко-місця у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 на підставі спільного рішенням адміністрації та профспілкового комітету ДП Завод «Генератор», що повністю спростовує факт самовільного зайняття ним житла. При цьому, відсутність в ОСОБА_1 реєстрації місця проживання не спростовує правових підстав користування спірним житлом.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для виселення відповідача із зайнятого ним житла без надання іншого приміщення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»).

В рамках справи, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 зайняв службове приміщення на достатній правовій підставі та не підлягає виселенню без надання іншого житла, а тому, враховуючи, що позивач ставить питання про виселення саме без надання іншого жилого приміщення, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ДП Завод «Генератор» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Завод «Генератор» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

С. В. Кулікова