справа № 757/4355/23-ц головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати припиненою поруку за договором поруки № МА-36-07, що був укладений 17 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на початку вересня 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було заблоковано два депозитних рахунки позивача на суму 520 000 грн. На подану 06 вересня 2019 року позивачем заяву про отримання обґрунтування блокування коштів позивача, банком 16 вересня 2019 року за № 20.1.0.0.0/7 було повідомлено ОСОБА_1 про те, що за кредитним договором, за яким позивач ОСОБА_1 є поручителем, існує прострочена заборгованість, а також було зазначено про необхідність її погашення. Також, на заяву позивача щодо надання інформації щодо договорів поруки, банк повідомив, що таким договором поруки є договір № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року. Вказував, що 17 грудня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ Приватбанк» в особі Андрушівського відділення Житомирського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки № МА-36-07. Предметом вказаного договору поруки, відповідно до п. 1 договору, є надання поруки за виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у сумі 100 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним. 18 січня 2008 року ОСОБА_3 достроково виконав зобов`язання за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року. Стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором здійснювалось банком ще у 2012 році. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року у справі № 202/32532/13-ц в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Як встановлено постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі №202/32532/13-ц, 18 січня 2008 року позичальник достроково виконав зобов`язання передбачені кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року. Відповідно до п. 10 договору поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення судом обставини, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що згідно судового рішення, що оскаржується, належним та ефективним способом захисту є «визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки». Як вбачається з рішення суду першої інстанції, судом було допущено розмежування понять «визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки» та «визнання поруки припиненою», як способів захисту, що як наслідок стало підставою відмови у задоволенні позову. Таке розмежування понять не відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду. Питання належності та ефективності способу захисту прав поручителя викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справа № 462/5368/16-ц. У даній постанові Великою Палатою Верховного Суду окремо виділено спосіб захисту «визнання поруки припиненою», як належний та ефективний спосіб захисту, та визначено, що «визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки» та «визнання поруки припиненою» є тотожними поняттями. При цьому, застосування судом першої інстанції правових висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, не є належним. Предметом розгляду у справі № 905/2260/17 є визнання договору оренди припиненим та зобов`язання прийняти нежитлове приміщення. Правовідносини за договором оренди не є тотожними правовідносинам поруки, а тому правові висновки у справі № 905/2260/17 не можуть застосовуватися при розгляді справи № 757/4355/23-ц. Крім того, згідно висновків суду першої інстанції позивач фактично має втретє звернутися до Печерського районного суду міста Києва з питанням припинення правовідносин за договором поруки №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, що не відповідає принципу процесуальної економії, зазначеному у висновках Великої Палати Верховного Суду. Щодо строків позовної давності позивач зазначає, що про своє порушене право дізнався у грудні 2019 року (лист Відповідача від 06 грудня 2019 року № 20.1.0.0.0/7- 191114/6304). В період з березня 2020 року по грудень 2022 року позивач здійснював судовий захист свого права у Печерському районному суді м. Києва (справа № 272/339/20-ц) із формулюванням позовної вимоги відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі № 202/32532/13-ц, в якій Верховний Суд встановив, що суди обґрунтовано задовольнили зустрічний позов про визнання договору поруки припиненим. Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 про визнання припиненою поруки за договором поруки №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року є поданою в межах строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» вказує про те, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155). Крім того, ОСОБА_1 вже звертався до суду з вимогою щодо визнання поруки припиненою і рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено. Звертаючись із позовом про визнання поруки припиненою, позивач посилається на те, що позичальник за кредитним договором виконав своє зобов`язання ще у 2008 році. Позов подано у 2023 році, тобто, зі спливом 15 років від дати, якою позивач обґрунтовує позовні вимоги. Позивач приймав участь у розгляді справи № 202/32532/13-ц і під час її розгляду мав можливість захистити свої права саме у справі про стягнення заборгованості. Однак, таким правом позивач не скористався. Розуміючи, що його право порушено, позивач не вжив своєчасно заходів щодо його захисту, чим безпідставно пропустив строк позовної давності. За таких обставин, заява відповідача про застосування строку позовної давності є обґрунтованою та підлягає задоволенню у разі, якщо суд дійде висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Андрушівського відділення Житомирського РУ ПАТ КБ Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у сумі 100 000 доларів США зі сплатою 14 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 14 грудня 2012 року (пункт 1 договору).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року по справі № 202/32532/13-ц у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Зустрічний позов про визнання припиненим договору поруки, укладеного 17 грудня 2007 року задоволено.

Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що відповідачем, тобто ОСОБА_3 , погашено в повному обсязі кредит, комісії банку та проценти за користування кредитом відповідно до кредитної угоди та договору про видачу траншу № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в зазначеній справі встановлено, що 18 січня 2008 року позичальник достроково виконав зобов`язання передбачені кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року. Також, Верховний Суд у зазначеній постанові погодився з висновками судів попередніх інстанції щодо обґрунтованого задоволення зустрічного позову про визнання договору поруки, що був укладений іншим поручителем, припиненим.

06 вересня 2019 року позивач з листом звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогою пояснити дії останнього про причини блокування депозитних рахунків належних позивачу.

Листом №20.1.0.0.0/7-190906/1490 від 16 вересня 2019 року відповідачем було повідомлено позивача, що відповідно до чинного законодавства України та договірних відносин, позивач, як поручитель та боржник несе перед банком (відповідачем) солідарну відповідальність за кредитними зобов`язаннями. В листі відповідач просить позивача, як поручителя, погасити заборгованість за кредитним договором.

14 листопада 2019 року позивач у письмовому вигляді повторно звернувся до відповідача з вимогою зазначити детальні реквізити договору поруки та дату його підписання.

Листом № 20.1.0.0.0/7-191114/6304 від 16 вересня 2019 року відповідачем було повідомлено позивача, що укладеним договором поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 не передбачено обов`язку банку надавати його копію чи копію кредитного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

За змістом ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Андрушівського відділення Житомирського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у сумі 100 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 14 грудня 2012 року (пункт 1 договору).

Пунктом 10 договору поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , сторонами погоджено, що договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.

Як зазначено вище, Верховний Суд в своїй постанові від 04 вересня 2019 встановив, що 17 та 18 січня 2008 року відповідач - ОСОБА_3 здійснив погашення кредиту та відсотків по кредиту саме згідно з кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.

Доказів того, що кредит було видано в іншому, більшому розмірі і він залишився не погашеним, матеріали справи не містять.

Тобто, договір поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року припинив свою дію 18 січня 2008 року у зв`язку із погашенням зобов`язання за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права та просив визнати припиненим договір поруки в зв`язку з припиненням основного зобов`язання, а саме повним погашенням боргу основним боржником, тобто з підстав визначених частиною 1 статті 559 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими з наступних підстав.

Так, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини перша та друга статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору».

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

З договору можуть виникати одне або декілька зобов`язань. Тобто за договором поруки, крім правовідношення поруки, можуть виникати інші зобов`язальні правовідношення, учасники (сторони) яких є одночасно сторонами поруки.

Підстави припинення поруки визначені у статті 559 ЦК України. За змістом статей 559 і 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункт 59)).

Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу на те, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).

Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56)).

Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)):

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 64)). Саме за цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку (вищевказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14).

Стаття 16 ЦК України не передбачає способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим. Позовна вимога про визнання договору поруки припиненим є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя, який стверджує про зміну основного зобов`язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його ж відповідальності.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу у юридичній визначеності. Застосування такого способу захисту інтересу є належним лише тоді, якщо юридична невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше. За цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справа № 462/5368/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує юридична невизначеність, яка триває і яка полягає в тому, що оскільки заборгованість за кредитним договором №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року погашена, що встановлено рішеннями судів трьох інстанцій, відтак, і договір поруки №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року припинив свою дію.

Разом з тим, відповідно до листа АТ КБ «Приватбанк» від 16 вересня 2019 року №20.1.0.0.0/7-190906/1490 за кредитним договором, з яким позивач є поручителем існує прострочена заборгованість та необхідність її погашення.

Листом від 06 грудня 2019 року №20.1.0.0.0/07-19114/6304 відповідач повідомив позивача щодо укладеного з позивачем договору поруки. Таким договором поруки є договір №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.

Тобто, вимога відповідача про необхідність погашення заборгованості пред`явлена після винесення остаточного рішення у справі №202/32532/13-ц.

Дізнавшись про порушення свого права, у березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим. За наслідками розгляду даної справи рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту його прав є неефективним і таким, що не забезпечить реальне поновлення його прав особи, за захистом яких позивач звернувся до суду.

При цьому, через зміну правової позиції Великої Палати Верховного Суду позивач змушений був повторно звертатись до суду з позовом за захистом свого порушеного права, яке триває і яке не вирішено судом.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, позивачем обрано належний спосіб захисту, який відповідає актуальній на момент ухвалення даної постанови позиції Великої Палати Верховного Суду, а, відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції та перегляду справи судом апеляційної інстанції відповідач АТ КБ «Приватбанк» подав заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права з листа відповідача від 06 грудня 2019 року. В період з березня 2020 року по грудень 2022 року позивач здійснював судовий захист свого права у Печерському районному суді міста Києва (справа № 272/339/20-ц) із формулюванням позовної вимоги відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі № 202/32532/13-ц.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, внесено зміни зокрема до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який був доповнений п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою № 211 на всій території України з 12 березня 2020 року у зв`язку із респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, був установлений карантин, який діяв і на момент пред`явлення позовних вимог.

Оскільки вперше позивач звернувся до суду з позовом щодо захисту свого порушеного права в межах строку позовної давності, на час встановленого карантину такі строки продовжувалися, позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені в межах строку позовної давності. За таких обставин, заява АТ КБ «Приватбанк» щодо застосування строків позовної давності є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивач сплатив судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 1 073 грн. 60 коп. При подачі апеляційної скарги позивач сплатив 1 610 грн. 40 коп. судового збору. В загальному розмірі позивач сплатив 2 684 грн. судового збору.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 684 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою задовольнити.

Визнати припиненою поруку за договором поруки № МА-36-07, що був укладений 17 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», місце знаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код - 14360570, на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.