Справа № 752/2453/23
Провадження № 2/752/3731/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 вересня 2023 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Крекотень О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, -

присутні:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: не з`явився

представник відповідача: Сербулов О.В. - адвокат (ордер серія АІ №1232502 від 09.03.2023р.)

ВСТАНОВИВ:

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 , за результатом розгляду якого позивач просить суд визнати недійсним договір дарування транспортного засобу, укладений 31 січня 2020 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парусовою Г.М. та зареєстрований у реєстрі за № 24, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позову зазначає, що 14 липня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб позивача та відповідачки, про що складено відповідний актовий запис за номером 760. ІНФОРМАЦІЯ_1 в подружжя народився син ОСОБА_3 , про що 03 грудня 2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис номер 3458. У кінці 2019 року сторони прийняли рішення припинити сімейні відносини через постійні конфлікти та нестерпність взаємин і з 29 грудня 2019 року стали проживати окремо, припинили вести спільне господарство і виявляти піклування один про одного. Для цивілізованого впорядкування майнових та особистих немайнових відносин з відповідачкою у зв`язку з фактичним припиненням сімейних відносин у січні 2020 року позивач запропонував їй подати до суду спільну заяву про розірвання шлюбу подружжя, яке має дітей, у порядку статті 109 СК України, для чого було необхідно укласти договір про те, з ким із подружжя будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Такий договір і спільну заяву до суду про розірвання шлюбу відповідачка погоджувалась підписати лише за умови, якщо позивач передасть їй у власність автомобіль HYUNDAI GETZ, який

належав йому на праві особистої приватної власності з 2011 року, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 29.06.2011 року та НОМЕР_2 від 11.11.2016р., а відповідачка користувалась автомобілем у зв`язку із укладенням шлюбу. На виконання вказаних домовленостей між сторонами було виконано наступні юридично значущі дії, саме: укладеного договір дарування транспортного засобу, за яким позивач безоплатно передав у власність відповідачці транспортний засіб марки HYUNDAI, модель GETZ, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; укладено договір про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини, яким визначили місце проживання дитини, закріпивши, що дитина проживатиме з матір`ю, встановили порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та розвитку дитини; обумовили способи та обсяги виконання обов`язку щодо утримання дитини, зокрема, щодо сплати аліментів; підписали спільну заява подружжя, яке має дітей, про розірвання шлюбу, яка була подана до суду 03 лютого 2020 року та на підставі якої Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 24 лютого 2020 року відкрив провадження у справі №752/2480/20. Договір дарування було підписано в одному місці та одночасно з договором про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини та зі спільною заявою подружжя, яке має дітей, про розірвання шлюбу. За переконанням позивача, вказане є доказом того, що укладення договору дарування транспортного засобу слугувало умовою для підписання відповідачкою спільної заяви подружжя про розірвання шлюбу та необхідного для подання такої заяви до суду договору про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини, яку поставила відповідачка. Відомо, що ні договір щодо виховання та утримання дітей, ні спільна заява про розірвання шлюбу за законодавством України не передбачають такої умови своєї дійсності, як дарування майна одним подружжям другому, тобто таке дарування було нічим іншим, ніж задоволенням майнової вимоги відповідачки, після чого вона вчинила дії з оформлення юридичних документів, на яких наполягав позивач. У рамках розгляду справи №752/2480/20 врегулювати спір про розірвання шлюбу не вдалось, оскільки за переконання позивача, відповідачка спільну заяву про розірвання шлюбу в судовому засіданні не підтримує, доки не будуть задоволені її нові (додаткові) майнові вимоги. Тобто, позивач вважає, що договір дарування був укладений з дефектом волі, через те, що договір укладався з метою безконфліктного вирішення спору про розірвання шлюбу, що свідчить про те, що підстава для його укладання згодом відпала через недобросовісні дії відповідача.

Ухвалою судді від 08.02.2023р. за поданою позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

У квітні 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, яким представник заперечує проти підстав позову, вважає, що вони не доведені будь-якими належними доказами, а обставини, на які посилається позивач, не відповідають дійсності, з огляду на наступне.

Договір дарування не містив і не встановлював будь-якого обов`язку обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, отже твердження, що договір суперечить ч. 2 ст. 717 ЦК України, є безпідставним. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі

контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Можливість укладання договору на вказаних умовах була роз`яснена нотаріусом, на підтвердження чого є пункт 10 Договору дарування, яким зафіксовано, що зміст ст.ст. 203, 215-218, 220, 225-226, 228-236, 640, 717-727 Цивільного кодексу України та інших законів нотаріусом роз`яснено. Обставини справи свідчать, що Договір дарування транспортного засобу HYUNDAI GETZ, від 31.01.2020 укладено без будь-яких умов. Відповідно до п. 7 Договору дарувальник та обдарована підтвердили про відсутність будь-яких обставин, які можуть обмежити їх в укладенні цього договору, даний правочин не є фіктивним та не є удаваним; обставин, які б перешкоджали вчиненню правочину та які замовчувались ними не існує, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості між ними, ніяких зауважень, доповнень до договору немає, не обмежені у праві укладати правочин, не визнані в установленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору та цей правочин підписується ними добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, їм відомі та зрозумілі. Відповідно до п. 7 Договору дарувальник та обдарована розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Провадження у справі Голосіївського районного суду міста Києва №752/2480/20, за спільною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було відкрито ухвалою від 24.02.2020, розгляд призначено на 24.04.2020 о 10:00. Жодної інформації стосовно того, що ОСОБА_2 не підтримує спільну заяву, матеріали вказаної справи не містять. Доказів відмови та/або відкликання вказаної заяви (підпису під нею) матеріали справи не містять.

Ухвалою суду від 05 червня 2023 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, заявив про несення відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу в попередньому розмірі 20000 грн.

Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 31.01.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини.

Також, 31.01.2020 року між сторонами укладено договір дарування транспортного засобу, відповідно до якого дарувальник (позивач) безоплатно передає у власність обдаровуваній, яка є його дружиною, транспортний засіб HYUNDAI модель GETZ, номер шасі НОМЕР_3 , 2008 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

П.п. 7, 8 вказаного договору, містять наступні положення: дарувальник та обдаровувана повідомляють, що вони постійно проживають в Україні, є резидентами України в розумінні податкового законодавства, що відсутні будь-які обставини, які можуть обмежувати їх в укладенні цього договору; даний правочин не є фіктивним та не є удаваним; обставин, які б перешкоджали вчиненню правочину та які б замовчувались ними не існує, вільне володіння українською мовою дозволяє правильно зрозуміти зміст цього договору і вони отримали від нотаріуса усі роз`яснення щодо договору, який укладається, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості між ними, ніяких зауважень, доповнень до цього договору немає, не обмежені у праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору та цей правочин підписується ними добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі-їм відомі та зрозумілі. Дарувальник та обдаровувана розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Позивач вважає, що відповідач ошукала його, а саме примусила укласти договір дарування транспортного засобу, а вона, у свою чергу, вчинить всі необхідні дій з оформлення юридичних документів для припинення сімейних відносин сторін, та в подальшому не виконала обіцянки, а тому позивач просить суд визнати договір дарування транспортного засобу, укладений 31 січня 2020 року, недійсним.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За умовами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У постанові від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до узагальнення ВСУ «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання договорів недійсними» від 24.11.2008 недійсність правочину виникає через те, що дія, схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Позивач стверджує, що Договір дарування не відповідав його волевиявленню, а був виключно умовою для вчинення відповідачем дій з оформлення юридичних документів, необхідних для припинення сімейних відносин сторін, однак зазначене по суті спростовується самим договором, зокрема положеннями пункту 7 та 8.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням тих обставин, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством правових підстав для визнання такого договору недійсним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Витрати позивача у зв`язку із відмовою в задоволенні позову слід залишити за позивачем.

Представником відповідача заявлений орієнтований розрахунок судових витрат, які очікує понести відповідач у зв`язку із розглядом справи, в розмірі 20000 грн., однак, наразі, судом вказане питання не вирішується, оскільки на момент ухвалення рішення у справі дане питання перед судом не ініціюється та доказів у підтвердження розміру витрат суду не надано, а тому відповідач не позбавлений права в подальшому вирішити питання про стягнення судових витрат в порядку ст. 270 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину залишити без задоволення.

2 Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 03.10.2023р.

Суддя І.О. Ольшевська