Провадження № 22-ц/801/1898/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 рокуСправа № 127/17393/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2023 року, ухвалене суддею Ан О.В., повне рішення складено 27 липня 2023 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрезерв плюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталя Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук Володимир Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. про стягнення з неї заборгованості на користь ТОВ «ФК «Фінрезерв плюс».

Позовні вимоги мотивовані тим, що виконавчий напис вчинений з порушенням законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню. Документом, що підтверджує факт безспірності заборгованості, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Жодних кредитних правовідносин з відповідачем вона не мала, ніяких договорів позики чи інших договорів не підписувала, а тому документа, який би підтверджував безспірність заборгованості нотаріус від позивача не могла отримати. Розрахунок відповідача не може бути доказом безспірності грошових вимог. Відповідачем не було надано нотаріусу договору, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, зокрема, оригіналу нотаріально посвідченого договору.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2023 року у задоволенні позову відмолено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У скарзі зазначає, що судом безпідставно відмолено в задоволенні її клопотання про витребування доказів. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог. Однак, позивач намагалася вжити заходи для отримання необхідних для розгляду справи доказів, однак, саме суд не сприяв їй у цьому. Таким чином вважає, що суд не виконав свою основну функцію, а саме поновлення порушеного права. Виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню із наведених у позові підстав. Відповідач жодним чином не спростував викладені в позовній заяві обставини.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись із даним позовом ОСОБА_1 просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. про стягнення з неї заборгованості на користь ТОВ «ФК «Фінрезерв плюс».

У позовній заяві ОСОБА_1 вказала, що через веб-портал «Дія: Державні послуги» онлайн вона отримала інформацію про відкриття приватним виконавцем Тимощуком В.В. відносно неї виконавчого провадження №65662729 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. щодо стягнення горових коштів.

З витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження нею встановлено, що виконавче провадження №65662729 відносно неї було відкрито 03.06.2021, однак, ні постанови про відкриття виконавчого провадження, ні виконавчого напису нотаріуса вона не отримувала.

З метою отримання вказаних документів 22.05.2023 вона зверталася до приватного виконавця Тимощука В.В. із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, однак, відповідь щодо розгляду заяви не отримала.

Зважаючи на це, а також беручи до уваги той факт, що ліцензію приватного нотаріуса Хари Н.С. анульовано, ОСОБА_1 заявила клопотання про витребування доказів, а саме просила витребувати у приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. належним чином засвідчену копію виконавчого провадження №65662729 про стягнення з неї грошових коштів на корись ТОВ «ФК «Фінрезерв плюс» (а.с.14).

На підтвердження вказаних у позові та клопотанні про витребування доказів обставин надала:

- витяг з Єдиного реєстру боржників від 13.06.2023, у якому вказано, що вона є боржником у виконавчому провадженні №65662729; документ видав: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С.; категорія стягнення: стягнення коштів (а.с.15);

- витяг з Автоматизованої системи виконавчого провадження, у якому зазначено, що 03.06.2021 приватним виконавцем ВОВО Тимощук В.В. відкрито виконавче провадження №65662729 (а.с.16);

- лист Міністерства юстиції України від 22.07.2021, у якому зазначено, що наказом Міністерства юстиції України від 12.03.2021 №931/5 свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 17.01.2008 за №6685 на ім`я ОСОБА_2 , анульовано (а.с.19).

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про витребування доказів через недотримання позивачем вимог ст. 84 ЦПК України, а саме через не підтвердження неможливості самостійно ознайомитися із матеріалами виконавчого провадження.

Відтак, встановивши, що позивачем не було надано достатніх достовірних даних відносно виконавчого напису, що оскаржується, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суд виходив з того, що з наданих позивачем доказів взагалі не випливає, що виконавчий напис видавався, а відтак він позбавлений можливості перевірити безспірність заявлених вимог, правильність та достатність документів, на підставі яких нотаріусом було вчинено виконавчий напис, що оскаржується, дослідити кредитний договір, якщо такий мав місце.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Принцип змагальності передбачає, що учасники справи, якщо вони прагнуть отримати сприятливе рішення для себе чи осіб, на захист прав яких пред`явлений позов, зобов`язані повідомити всі суттєві для справи юридичні факти, пред`явити докази, здійснити інші процесуальні дії, що мають переконати суд у правоті цієї сторони. Сутність принципу змагальності полягає у тому, що кожна зі сторін пред`являє свої докази позивач в обґрунтування своїх вимог, відповідач в обґрунтування заперечень щодо них чи визнання вимог, а суд аналізує їх та робить свої висновки. Процесуальна рівність сторін виступає умовою реалізації принципу змагальності, оскільки змагатися у відстоюванні своїх прав та інтересів сторони можуть лише в однакових правових умовах.

У ст. 175 ЦПК України зазначено, що позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування в позовній заяві.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч. 5 ст. 177 ЦПК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦПК суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 214 ЦПК України визначено, що головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

Відтак, суд повинен сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законодавством, з метою ефективного їх захисту, чого за обставин даної справи судом не було зроблено та з формальних підстав відмовлено в задоволенні позову.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені у Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (ст. 8, 10).

Ця норма кореспондує з нормою Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка міститься в статті 6 «Право на справедливий суд».

При цьому Конвенція покликана гарантувати не теоретичні й ілюзорні, а практичні й ефективні права (див., mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Метьюз проти Сполученого Королівства» («Matthews v. the United Kingdom») [GC], заява № 24833/94, п.34); право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (рішення у справі «Беллє проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94, п. 36).

Ці міркування набувають особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany», заява № 42527/98, п. 45) та рішення у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії» («Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania»), заява № 76943/11, п. 86).

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції; ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» («Multiplex v. Croatia»), заява № 58112/00, п.45, та «Кутіч проти Хорватії» («Kutic v. Croatia»), заява № 48778/99, п. 25).

У справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (заява № 3236/03, п. 40).

Апеляційним судом за клопотанням ОСОБА_1 було витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. належним чином засвідчену копію виконавчого провадження №65662729 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінрезерв плюс».

У матеріалах виконавчого провадження наявна копія кредитного договору №001-01005-260606 від 26.06.2006, який укладено між ТОВ «Комерційний банк «Дельта» та ОСОБА_1 .. Відповідно до умов казаного договору, ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 26 685,78 грн із остаточним терміном повернення кредиту та сплати процентів і комісійних не пізніше ніж 25 червня 2009 року (а.с.88).

Також наявний виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., про стягнення з ОСОБА_1 , яка є боржником за кредитним договором №001-01005-260606 від 26.06.2006, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», право вимоги від якого, в кінцевому результаті, перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «Фінрезерв плюс», заборгованості за період з 19.07.2018 по 27.01.2021 в розмірі 53 382,84 грн. Виконавчий напис вчинено 15.03.2021 та зареєстровано в реєстрі за №12755 (а.с.89).

03 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. відкрито виконавче провадження №65662729 з виконання виконавчого напису №12755, виданого 15.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Фінрезерв Плюс» заборгованості в сумі 53 532,84 грн (а.с.8).

У даній справі спір між сторонами виник щодо неправомірності вчинення виконавчого напису нотаріуса.

За змістом статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчиняючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право. Проте, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, що є підставою нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 цього Закону визначено умови вчинення виконавчих написів. Так, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років/ Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ).

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

У Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) зазначено, що для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.

Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Встановлено, що оспорюваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 15 березня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

У матеріалах виконавчого провадження наявна копія кредитного договору №001-01005-260606 від 26 червня 2006 року, про який йде мова у виконавчому написі від 15 березня 2021 року.

З укладеного між ТОВ КБ «Дельта» та ОСОБА_1 кредитного договору слідує, що він не посвідчений нотаріально. Доказів зворотного не надано.

ТОВ «ФК «Фінрезерв плюс», отримавши копію позовної заяви, своїм правом на подання відзиву із запереченнями щодо вимог позову та доказами в спростування доводів позивача не скористалося, як і не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

А відтак наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду який викладено, зокрема, у постановах: від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, від 21 жовтня 2020 року у справі №172/1652/18, від 08 серпня 2022 року у справі №752/16820/19, від 19 жовтня 2022 року у справі №278/2416/21.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України зазначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу .

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було надано:

- ордер серії АВ №1080234 на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Чернілевською Р.В. у Вінницькому міському суді Вінницької області (а.с.22);

- договір про надання правової допомоги від 09 травня 2023 року, укладений між адвокатом Чернілевською Р.В. та Сич Т.П. У пункті 4.1 договору зазначено, що за надання послуги з правової допомоги клієнт сплачує адвокатові плату у формі гонорару, розмір якого за супровід справи в суді першої інстанції встановлюється в розмірі 1 000 грн (а.с.20);

- актом виконаних робіт від 14 червня 2023 року (а.с.21);

- квитанцією до прибуткового касового ордера № 04-06/23 від 14 червня 2023 року про сплату ОСОБА_1 1 000 грн (а.с.21а).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви в розмірі 1 073,60 грн, витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції в розмірі 1 000 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610,40 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 15 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, зареєстрований в реєстрі за №12755, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрезерв плюс» заборгованості за період з 19 липня 2018 року по 27 січня 2021 року в розмірі 53 382 (п`ятдесят три тисячі триста вісімдесят дві) гривень 84 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрезерв плюс» (ЄДРПОУ 44109676) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) понесені нею витрати на: сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок; професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень; сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк