КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 757/313/21-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/8527/2023Головуючий у суді першої інстанції - Хайнацький Є.С. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Кулікова С.В., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ТОВ «ФК «Фінілон», в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила: стягнути з банку на її користь загальну суму тіла депозиту за договором № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес» 25 880,00 дол США, суму нарахованих відсотків у розмірі 16 332,76 дол США та заподіяних штрафних санкцій на загальну суму 142 599,29 грн, з яких 3% річних становить 142 599,29 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 25.07.2013 між нею та відповідачем укладено договір № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.», згідно з яким позивач внесла на депозитний рахунок 25 880,00 дол. США, що підтверджується квитанцією № 1 від 25.07.2013; процентна ставка за цим договором становить 8,5 % річних.

23.11.2020 позивач направила відповідачу заяву про розірвання депозитного договору та повернення коштів, яка вручена адресату 26.11.2020. Банк повідомив про неможливість виконання вимог позивача.

Посилаючись на вказані обставини, та вважаючи, що її право вільного розпорядження своїм майном - грошовими коштами порушено відповідачем, на підставі ст.ст. 392, 526, 611, 633, 1058-1060, 1066 ЦК України позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права (а.с. 1-7, 114-115).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2023 позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», за участю третьої особи: ТОВ «ФК «Фінілон» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 : суму вкладу за договором № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.» в розмірі 25 880,00 дол. США; проценти на суму вкладу в розмірі 16 158,12 дол. США; три проценти річних в розмірі 42,54 дол. США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 210-221).

В апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення у задоволеній частині скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що у наслідок укладання 17.11.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за договором, якій є предметом спору у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014.

У зв`язку з тим, що АТ КБ «ПриватБанк» з 17.11.2014 не є боржником за договором № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.» від 25.07.2013, отже відсутні підстави для нарахування та стягнення з банку відсотків та 3% річних (а.с. 223-229).

Відзиву від учасників справи не надходило.

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - Штронда А.М. підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу» («до запитання»), якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами, тому за період з 30.11.2020 (дата розірвання договору) по 19.12.2020 (дата подання позову до суду), тобто за 20 днів, проценти на суму вкладу нараховуються за ставкою 0,01 % річних.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2013 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.», згідно з яким банк прийняв від вкладника грошову суму (вклад) у розмірі 25 880,00 дол. США та зобов`язався виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї за процентною ставкою 8,5 % річних; вкладник та банк мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору; у разі, якщо вкладник вимагає розірвати договір достроково, йому повертається сума вкладу, за неповний строк вкладу проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою.

Факт внесення ОСОБА_1 вкладу в розмірі 25 880,00 дол. США на банківський рахунок, відкритий ПАТ КБ «ПриватБанк», підтверджується копією квитанції № 1 від 25.07.2013.

17.11.2014 АТ КБ «ПриватБанк» перевело борг за депозитним договором № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.», укладеним з ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до укладеного з останнім договору від 17.11.2014 про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 додаткової угоди до цього договору.

24.11.2020 позивач направила відповідачу заяву про розірвання депозитного договору та повернення коштів, у якій просить розірвати договір № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.» та видати вклад та нараховані проценти ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (ч. 1 ст. 1059 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

За положеннями ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно п. 5 договору у сторін є право достроково розірвати діючий договір, повідомивши один одного за два дні до дати розірвання договору. Якщо договір розривається до спливу строку вкладу, вкладнику повертається сума вкладу, за неповний строк вкладу проценти нараховуються та сплачуються за зниженою ставкою (п. 6 договору). Розмір зниженої процентної ставки договором не визначений. Відповідно до умов договору, вкладник має право достроково розірвати договір, при цьому якщо строк дії договору було продовжено один або декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються в повному обсязі. Однак, до моменту звернення позивача до суду з даним позовом, вклад та нараховані проценти повернуто не було, що не оспорюється представником відповідача в судовому засіданні.

Отже, відповідач належним чином не виконав зобов`язання щодо повернення позивачеві вкладу за договором строкового банківського вкладу (депозиту) в наслідок чого утворилась заборгованість сплати суми вкладу та нарахованих відсотків, які підлягають стягненню з відповідача.

23.11.2020 позивач зверталась за поверненням вкладу, який було отримано банком 26.11.2020, і, 30.11.2020 (через два банківські дні з моменту отримання відповідачем повідомлення позивача про розірвання договору) укладений сторонами договір банківського вкладу вважається розірваним, і АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було виплатити позивачеві суму вкладу із нарахованими на нього процентами.

Отже, банк, отримавши лист від вкладника про повернення депозиту, договір вкладу № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.» від 25.07.2013 не прологував. Законом передбачено обов`язок банку разом з поверненням вкладу (депозиту) виплатити і нараховані проценти. Право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про закриття рахунку. За умовами укладеного сторонами договору вкладу банк отримав від позивача 25 880,00 дол. США та зобов`язався виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї за процентною ставкою 8,5 % річних.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про наявність правових підстав для стягнення грошових коштів (вкладу), внесених позивачем на депозитний рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», які вкладнику не повернуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно частин 1, 5, 6 статті 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

За умовами укладеного сторонами договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.» від 25.07.2013 банк отримав від позивача 25 880,00 дол. США та зобов`язався виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї за процентною ставкою 8,5 % річних.

З огляду на зазначене, апеляційний суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції обґрунтовано змінено кінцеву дату нарахування відсотків за договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.» від 25.07.2013, а саме з 19.12.2020 (дата подання позову) на 30.11.2020, оскільки з зазначеної дати було розірвано депозитний договір, і тому проценти на суму вкладу в розмірі 8,5 % річних нараховуються до цієї дати.

Однак, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про стягнення відсотків «на вимогу» у розмірі 0,01% річних за період з 30.11.2020 (дата розірвання договору) по 19.12.2020 (дата подання позову до суду), тобто, за 20 днів, у розмірі 0,14 дол США, з огляду на таке.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак, при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України»;

«в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу…»

Встановивши, що договір про депозит є розірваними з 30.11.2020, суд першої інстанції не врахував, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по депозитному договору за ставкою 0,01% річних за період з 30.11.2020 по 19.12.2020, у розмірі 0,14 дол. США слід відмовити.

В той же час, починаючи з 30.11.2020 права та інтереси позивача забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, тому суд першої інстанції правильно визначив період нарахування 3% річних у розмірі 42,54 дол. США, з 30.11.2020 по 19.12.2020.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку що рішення суду частині стягнення відсотків «На вимогу» за депозитним договором № SAMDN0763 Вклад «Стандарт, 12 мес.» від 25.07.2013, за період 30.11.2020 по 19.12.2020, у розмірі 0,14 дол. США, підлягає зміні, шляхом виключення зазначеної суми із загальної суми стягнутих відсотків.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, оскільки ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014, є помилковими з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду від 26.01.2022 в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах».

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;

по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що кредитор не втратив своє право вимоги до первісного боржника (АТ КБ «ПриватБанк»), і тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у даній справі.

З огляду на вищевикладене, перевіривши матеріали справи та надані докази, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, не перевірив розрахунки та дійшов передчасного висновку про стягнення відсотків «на вимогу» у розмірі 0,14 дол. США, тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміні судового рішення з підстав викладених в цій постанові.

Щодо стягнутого судом першої інстанції розміру судових витрат, то слід зазначити наступне.

У частині 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом першої інстанції правильно стягнено суму судового збору у відповідності до заявлених позовних вимог, 1% розміру яких перевищує граничний розмір судового збору - 10 510,00 грн.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2023 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів змінити, стягнувши з Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) проценти на суму вкладу в розмірі 16 157 (шістнадцять тисяч сто п`ятдесят сім),70 дол. США

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 28 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.В. Кулікова

Т.О. Невідома