Провадження №22-ц/812/611/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарями судових засідань: Стрілець К.О. та Богуславською О.М.,

за участю позивачки ОСОБА_1 , її представників: адвоката Бєлової Р.В., відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Набокової О.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/8697/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича у приміщенні цього суду 05 квітня 2023 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2021 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з грудня 2003 року позивачка перебуває у шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . З червня 2021 року шлюбні відносини фактично між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. За час перебування у шлюбі сторони придбали таке майно: квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 18 лютого 2017 року, вартість якої згідно звіту з незалежної оцінки оціночної (ринкової) вартості становить 1429800 грн.; автомобіль Lexus HX 200T, 2015 року випуску, номер кузову (VIN) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 712530 грн.; майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за договором про внесення пайових внесків №43/048-2020, укладеним з Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Мрія на Центральному» (далі Кооператив), за умовами якого було сплачено готівкою перший внесок від імені відповідача на користь Кооперативу у розмірі 319208 грн., подальші платежі за вказаним договором до червня місяця 2021 року включно у сумі 189541 грн. відповідач від свого імені сплачував з карткового рахунку позивачки, який відкрито у AT «Райффайзен Банк Аваль». Оскільки позивачка, на відміну від відповідача, який з 2004 року не працює без поважних на то причин, особисто здійснює підприємницьку діяльність, ОСОБА_1 вважає, що такі обставини спростовують презумпцію спільності права власності щодо зазначеного майна та з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнути на її користь повну вартість автомобіля Lexus HX 200T 1206480 грн. та всі сплачені грошові кошти за майнові права на квартиру АДРЕСА_2 508749 грн., а також судові витрати у справі.

Відповідач відзив не позовну заяву не подавав.

Від імені відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про визнання позову.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Lexus HX 200T д.н. НОМЕР_2 .

Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частину автомобіля Lexus HX 200T д.н. НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів, внесених як пайові внески за договором №43/048-2020 від 24 грудня 2020р. про внесення пайових внесків та стягнуто з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 254374 грн. 50 коп. як компенсацію вартості пайових внесків за цим договором.

Стягнуто з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 5675 грн.

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правову допомогу відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що суд не приймає позицію та доводи позивачки про те, що спірне майно набуте за особисті кошти позивачки, оскільки таке не підтверджено належними та допустимими доказами. Зокрема, позивачкою не надано доказів того, що відповідач за період шлюбу з позивачем не працював, не мав доходів, або ж що відсутність доходів була спричинена неповажними причинами. Суд також відхилив доводи позивачки про несплату відповідачем аліментів та оплату саме пози навчання дітей, оскільки несплата аліментів має місце у більш пізній період часу, ніж період набуття спірного майна.

Тому суд дійшов висновку, що спірне майно відповідно до положень норми статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) слід визнати таким, що належить подружжю (дружині та чоловікові) на праві спільної сумісної власності та відповідно до заявлених вимог про розподіл спільного майна подружжя таке майно слід розділити між подружжям (сторонами).

Щодо розміру часток у праві власності на майно подружжя, то суд відповідно до норми ст.70 СК України та відсутності шлюбного договору між подружжям прийшов до висновку, що частки чоловіка та дружини у спільному майні подружжя є рівними.

За такого суд визнав за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, на 1/2 частину автомобіля та на 1/2 частину грошових коштів, внесених за майнові права в ЖБК.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача частки вартості автомобіля, то суд вважав, що така вимога не може бути задоволена у спосіб, який був заявлений в позові, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо реальної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом. За такого суд був позбавлений можливості винести рішення щодо стягнення на користь позивачки компенсації вартості її частки в автомобілі.

Вирішуючи спір, суд не прийняв подану від імені ОСОБА_2 заяву про визнання позову, посилаючись на те, що походження цього листа викликає сумніви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, недоведенеми є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 письмовою заявою визнав позов в повному обсязі, проте суд не прийняв таке визнання позову у зв`язку з тим, що походження листа викликало у суду сумніви. Вказане неприйняття судом визнання позову ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки відповідно до статті 206 ЦПК України не передбачено такої процесуальної дії, як неприйняття судом визнання відповідачем позову. Згідно зі статтею 206 ЦПК України передбачена саме відмова суду у прийнятті визнання відповідачем позову. Також позивачка зазначає, що суд не постановляв ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову, лише зазначив в оскаржуваному рішенні, що в якості підстави для його неприйняття судом є сумніви щодо походження листа, в якому викладене визнання позову. Однак, стаття 206 ЦПК України не передбачаї такої підстави для відмови суду у прийнятті визнання відповідачем позову. Вказане свідчить про незаконність і необґрунтованість неприйняття судом визнання відповідачем ОСОБА_2 позову, що, в свою чергу, свідчить про незаконність і необґрунтованість заочного рішення. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що все спірне майно було придбане за її кошти, що отримані нею від здійснення підприємницької діяльності та згідно до ст.57 СК України є її особистою приватною власністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частина 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 грудня 2003 року зареєстрували шлюб (том 1 а.с.11).

У шлюбі у сторін народилися: ІНФОРМАЦІЯ_1 донька ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_4 (том 1 а.с. 12-13).

Сторони в суді апеляційної інстанції підтвердили, що припинили проживати однією сім`єю у червні 2021 року, шлюбні відносини фактично між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, між ними існує спір щодо поділу майна, придбаного за час перебування у шлюбі.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 лютого 2022 року (справа № 490/8097/21), яке набрало законної сили 15 березня 2022 року.

За час перебування у шлюбі сторони придбали таке майно:

квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 18 лютого 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П. Покупцем у договору зазначено ОСОБА_2 . Згідно звіту з незалежної оцінки оціночної (ринкової) вартості від 13 жовтня 2021 року вартість квартири становить 1429800 грн. (том 1 а.с. 14-15, 16-18);

автомобіль Lexus HX 200T 2015 року випуску, номер кузову (VIN) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого було зареєстровано ОСОБА_2 (том 1 а.с. 41-46);

майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за договором про внесення пайових внесків №43/048-2020, укладеним між ОСОБА_2 та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Мрія на Центральному» (далі Кооператив), за умовами його було сплачено готівкою перший внесок від імені відповідача на користь Кооперативу у розмірі 319208 грн., подальші платежі за вказаним договором до червня місяця 2021 року включно у сумі 189541 грн. відповідач від свого імені сплачував з карткового рахунку позивачки, який відкрито у AT «Райффайзен Банк Аваль» (том 1 а.с. 19-23, 24, 25-31, 32-40).

Посилаючись на те, що вказане майно набуто за період перебування у шлюбі сторін за рахунок коштів, які є її особистою власністю доходів від підприємницької діяльності, позивачка просила визнати за нею право особистої власності на квартиру та стягнути з відповідача вартість пайових внесків до Кооперативу та повну вартість спірного автомобілю.

За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Таким чином, в силу статті 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).

Аналіз наведених положень законів дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова Пленуму), до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК).

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статті 372 ЦК України.

В силу частини 1 статі 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У справі, яка переглядається, сторони не ставили питання про відступ від наведеного правила рівності часток подружжя у спільному майні.

Відповідно до статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Згідно із положеннями частини 1 статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно пункту 25 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статей 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

З огляду на характер спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із поділом майна подружжя, зміст заявлених позовних вимог та наведені положення закону, позивачка у даній справі мала довести, а суд перевірити, чи входить до складу спільного майна сторін як колишнього подружжя зазначено нею у позовній заяві майно чи це майно є її особистою власністю, дійсну ринкову вартість цього майна, час та джерело його придбання.

В силу положень статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, : 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Між тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту придбання спірного майна саме за кошти, які є особистою власністю позивачки відповідно до зазначених положень закону.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відхилив як такі, що не ґрунтуються на доказах та вимогах закону, що регулює спірні правовідносини , аргументи позивачки про те, що спірне майно придбано за рахунок її особистих коштів, а відповідач без поважних причин мав самостійного заробітку і не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї.

З таких же підстав апеляційний суд не приймає аналогічні доводи апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного суд обґрунтовано зробив висновок, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, яке підлягає поділу з урахуванням рівності часток позивачки та відповідача.

При цьому колегія суддів також враховує, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбу та їх проживання однією сім`єю, та власником цього майна зареєстровано ОСОБА_2 (зокрема, при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 як дружина покупця давала згоду придбання придбання), тому аргументи ОСОБА_1 про те, що зазначене майно є її особистою власністю є свідченням її суперечливої поведінки щодо визначення правової долі цього майна.

В той же час колегія суддів вважає, що висновок суду стосовно способу поділу спірного автомобілю Lexus HX 200T 2015 року випуску, номер кузову (VIN) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ґрунтується на неповному установленні обставин, що мають значення для справи.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 20 жовтня 2021 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу 4841/2021/2865491, який оформлений у Територіальному сервісному центрі МВС 4841 в м. Миколаєві, ОСОБА_2 продав ОСОБА_5 автомобіль Lexus HX 200T 2015 року випуску, номер кузову (VIN) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , за 400000 грн.

Факт реалізації автомобілю після припинення спільного проживання сторін однією сім`єю та без згоди дружини ОСОБА_1 сторони у справі визнали в суді апеляційної інстанції, тому в силу частини 1 статті 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

Суд першої інстанції в порушення положень статті 264 ЦПК України цих фактичних даних щодо реєстрації права власності на спірний автомобілі на час вирішенні спору за відповідачем не перевірив, тоді як це має суттєве значення для вирішення спору в частині його поділу між сторонами.

У пункті 30 Постанови Пленуму роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (пункти 62-76).

Таким чином, встановлення того, що відповідач у справі ОСОБА_2 без згоди позивачки ОСОБА_1 розпорядився автомобілем, який є їхнім спільним сумісним майном, є підставою для захисту прав позивачки на це майно.

Між тим, з огляду на заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, яка не висувала вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю, та факт відчуження автомобілю відповідачем (його реєстрацію на іншу особу) до ухвалення рішення у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що є підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 його частку, тоді як ефективним способом поновлення її права на це майно буде стягнення на її користь грошової компенсації вартості цієї частки у спільній сумісній власності. Колегія суддів враховує при цьому, що як зазначено вище, позивачка не спростовувала презумпцію спільної власності на спірній автомобіль.

Тому при визначенні розміру компенсації вартості 1/2 частки відчуженого автомобілю слід виходити з його дійсної ринкової вартості на час вирішення спору в суді.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 на підставі відомостей сайту https://auto.ria.com/uk щодо вартості продажу аналогічних спірному автомобілів визначила його вартість в еквіваленті до 27000 доларів США (том 1 а.с. 44-46), відповідач всупереч вимогам статті 81 ЦПК України будь-яких заперечень щодо такої вартості автомобілю не надав. Автомобіль на час вирішення спору не перебуває у розпорядженні сторін, тому апеляційний суд вважає за можливе погодитись з визначеною позивачкою оцінкою автомобілю, що за курсом Національного банку України на день розгляду справи (1 долар США -36,5686 грн.) становить 987352 грн. 20 коп. Відповідно, розмір компенсації вартості 1/2 його частини становить 493676 грн. 10 коп.

Щодо аргументів позивачки про недотримання судом положень статті 206 ЦПК України у зв`язку із поданням відповідачем заяви про визнання позову.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В матеріалах справи наявна заява від імені ОСОБА_2 до суду, яка надійшла засобами поштового зв`язку (том 1 а.с. 124, 125), згідно якої він визнає позов у цивільній справі № 490/8697/21 за позовом ОСОБА_1 до нього про поділ спільного майна подружжя в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення у справі, яка розглядається, суд першої інстанції зазначив про неприйняття такого визнання позову відповідачем, оскільки походження листа про визнання позову викликає сумніви у його походженні, та частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду про неприйнятність заяви про визнання позову відповідачем, оскільки такий висновок відповідає положенням частини 4 статті 206 ЦПК України. А саме: задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в повному обсязі суперечило б вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, зокрема щодо визначення спільності майна подружжя. До того ж, дійсно, як вбачається з матеріалів справи, відповідач відзив на позовну заяву не подавав, своє ставлення до заявлених вимог не висловлював, а походження заяви не безпідставно викликало сумніви суду першої інстанції. В суді апеляційної інстанції відповідач категорично заперечив надіслання до суду заяви із визнанням позову.

Хоча за вимогами частини 4 статті 206 ЦПК України суд мав у разі відсутності підстав для прийняття визнання позову відповідачем постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, невиконання таких приписів закону не є підставою для прийняття цієї відмови з урахуванням вище викладених обставин справи.

Оскільки рішення суду в частині вирішення спору в частині поділу автомобілю ухвалено без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, без дотримання вимог процесуального та матеріального права, рішення в цій частині необхідно змінити, залишивши в іншій частині його без змін.

Щодо розподілу судового збору.

В силу положень статті 133 ЦПК України судовий збір відноситься до судових витрат.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено в частині поділу автомобілю, тому є підстави для розподілу судових витрат апеляційним судом .

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок його сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» №3674-VI від 08 липня 2011 року (далі Закон №3674-VI).

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина 1 статті 4 Закону №3674-VI).

Ставка за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону №3674-VI).

Вартість відшукованого позивачкою майна (ціна позову) становить 2925901 грн. 20 коп.

За подання позовної заяви позивачка сплатила максимальну ставку судового збору для фізичних осіб 11350 грн.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону №3674-VI за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір за ставкою 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

ОСОБА_1 сплачено за подання апеляційної скарги 17025 грн. (том 1 а.с. 164).

Частка спірного автомобілю у вартості спірного майна складає 33,44%, відповідно 1/2 його вартості -16,72%. Саме в такому розмірі відповідач має компенсувати позивачці витрати на сплату судового збору, що становить 2846 грн. 58 коп.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про поділ автомобілю Lexus HX 200T 2015 року випуску, номер кузову (VIN) НОМЕР_1 , змінити.

В порядку поділу спільного сумісного майна стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає в АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 , компенсацію вартості 1/2 частини автомобілю Lexus HX 200T2015 року випуску, номер кузову (VIN) НОМЕР_1 , в розмірі 493676 грн. 10 коп.

Рішення суду в іншій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає в АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 , 2846 грн. 58 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2023 року