ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/682/23 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Дикун С. І.,

секретар - Іванюта О.М.

з участю сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами Тернопільської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 травня 2023 року, повний текст якого складено 15 травня 2023 року, ухвалене суддею Стельмащуком П.Я. у цивільній справі №607/24053/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Тернопільська обласна прокуратура, Офіс Генерального прокурора, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в яком просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку в його користь 537 600,00 грн грошового відшкодування завданої моральної шкоди, 79 680,00 грн понесених витрат на правову допомогу, витрат на проїзд витрат на проїзд в сумі 9468,95 грн та витрат на ночівлю в готелі ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1 в сумі 21390,00 грн. за час незаконного перебування під слідством.

Позов обґрунтовано тим, що 31 серпня 2012 року щодо позивача. порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч.2 ст. 366 КК України.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 7 листопада 2014 року у справі №1615/16629/2012, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29 липня 2015 року, кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 366 КК України, повернуто Генеральному прокурору України для організації додаткового розслідування з мотивів його неповноти та неправильності, які не можуть бути усунутими в судовому засіданні.

7 вересня 2015 кримінальну справу №24-364 для проведення додаткового досудового розслідування надіслано в Тернопільський РВ УMBС України в Тернопільській області. За даним фактом 7 вересня 2015 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000458. 17 лютого 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 липня 2015 року за №0000458, щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення.

Вказаним кримінальним переслідуванням позивачу було завдано важких моральних страждань, що також вимагало додаткових зусиль для організації життя. ОСОБА_1 постійно перебував у психологічній напрузі, не міг реалізувати свої права на оздоровлення за кордоном.

Тому, враховуючи, що позивач перебував під слідством та судом 89 місяців 18 днів у період з 31 серпня 2012 року по 17 лютого 2020 року, виходячи із усіх наведених ним обставин, зазначених у позові, що негативно відобразились на ньому та мінімального розміру моральної шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», вважає, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню становить 537 600,00 грн.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 постійно проживав в м. Києві та змушений був з`являтися в судові засідання Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з розгляду кримінальної справи щодо нього та ОСОБА_2 , відшкодуванню підлягають витрати на проїзд залізницею з м. Києва в м. Тернопіль, витрати ночівлі в готелі «Hotel Pallada», а також витрати на адвоката.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 537 600,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУНП в Тернопільській області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вказує, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки позивачем не доведено та не додано розрахунку заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру. Органами Національної поліції отримано матеріали досудового розслідування на завершальній стадії його проведення та поліцейськими не проводились жодні обмежувальні заходи відносно ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора просить рішення суду частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовити. Вказує, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. Моральні страждання позивача не підтверджені жодними доказами. Сам факт перебування ОСОБА_1 під слідством не може слугувати доказом понесених моральних страждань. Крім цього, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000458 ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень не повідомлялось, останній процесуального статусу підозрюваного не набув. Судом невірно встановлено дати початку та закінчення періоду перебування ОСОБА_1 під слідством і судом. Слідство у кримінальній справі №56/0085 (кримінальному провадженні №0000458) з 31 грудня 2015 року (винесення постанови про закриття кримінальної справи) до 15 лютого 2020 року (скасування постанови про закриття кримінальної справи) не здійснювалось.

В апеляційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в частині стягнення 330 200,00 грн відмовити. Вказує, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки період, протягом якого ОСОБА_1 перебував під слідством і судом є з 12 вересня 2012 року (притягнення як обвинуваченого) до 29 липня 2015 року (набрання чинності постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 листопада 2014 року про повернення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України на додаткове розслідування), тобто 34 місяці та 17 днів. У період з 31 серпня 2015 року по 12 вересня 2015 року та з 30 липня 2015 року по 17 лютого 2020 року ОСОБА_1 не перебував у статусі підозрюваного, обвинуваченого, засудженого та не обмежувались його права.

У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури ГУНП в Тернопільській області просить вимоги апеляційної скарги задовольнити та скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 травня 2023 року. ГУНП в Тернопільській області погоджується з доводами Тернопільської обласної прокуратури про те, що правовий висновок Верховного Суду у справі №686/23731/15-ц не підлягає застосуванню при вирішенні даної справи, оскільки обставини довх справ не є ідентичними. Також погоджується із доводами про те, що судом невірно визначено періоди, протягом яких ОСОБА_1 перебував під слідством і судом.

У відзиві на апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Тернопільської обласної прокуратури та ГУНП в Тернопільській області представник ОСОБА_1 - адвокат Островська О.Н. просить вказані скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що згідно довідки серії АА №0601365, виданої Департаментом інформаційних технологій МВС України станом на 3 травня 2018 року ОСОБА_1 є особою, якій 31 серпня 2012 року ГСУ МВС України пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, тому доводи апеляційних скарг про те, що період, в якому ОСОБА_1 перебував під слідством та судом повинен бути меншими не відповідають матеріалам справи та не підтверджені жодними доказами.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Островської О.Н., Козацького В.В., які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, рішення суду вважають законним та обгрунтованим, прокурора Марцун А.А., представника ГУНП в Тернопільській області Дзюбатого А.В., які підтримали доводи апеляційних скарг, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їхніх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Обставини справи.

З постанови старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Гунько В.Ю. про об`єднання кримінальних справ та прийняття до свого провадження від 31 серпня 2012 року вбачається, що головним слідчим управлінням МВС провадилося досудове слідство в кримінальній справі №56/0085, порушеній щодо ОСОБА_2 за фактом розтрати чужого майна у розмірі 350 000 грн. належних ТОВ «ТВК «ЛІК» шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в особливо великих розмірах та за фактом службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України.

31 серпня 2012 року в рамках кримінальної справи №56/0085 порушено кримінальну справу №24-364 щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 366 КК України, за фактами вчинення ними за попередньою змовою з невстановленою особою, заволодіння у особливо великих розмірах коштами ТОВ «ТВК «ЛІК» в розмірі 350 000 грн. шляхом зловживання своїм службовим становищем, службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки, а також легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом. Приймаючи до уваги, що кримінальні справи №56/0085 та №24-364 порушені щодо однієї і тієї ж особи, їх об`єднано в одне провадження та надано єдиний реєстраційний номер 24-364.

12 вересня 2012 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України Гунько В.Ю. винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 366 КК України в рамках кримінальної справи №24-364. Одночасно, в цей же день, слідчим складено протокол про пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення, роз`яснення його суті і вручення копії постанови про притягнення як обвинуваченого.

Постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Гунько В.Ю. від 12 вересня 2012 року в рамках кримінальної справи №24-364 стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 12 вересня 2012 року постанову вручено позивачу та від нього відібрано відповідну підписку про невиїзд.

Постановою цього ж слідчого від 12 вересня 2012 року накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_1 , де б воно не знаходилось.

8 жовтня 2012 року заступником Генерального прокурора України затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі №24-364, складений 27 вересня 2012 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України Гунько В.Ю., за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України.

11 жовтня 2012 року згадана кримінальна справа із обвинувальним висновком надійшла до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 листопада 2014 у справі №1915/16629/2012 кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 209 КК України щодо кожного повернуто Генеральному прокурору України для організації додаткового розслідування з мотивів його неповноти та неправильності, які не можуть бути усунутими в судовому засіданні.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29 липня 2015 року вищевказану постанову суду залишено без змін.

Згідно листа начальника Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України від 21 серпня 2015 року №04/2/5-421-07 матеріали кримінальної справи №24-364 направлено Головному слідчому управлінню МВС України для забезпечення внесення відповідних відомостей до ЄРДР та організації подальшого досудового розслідування. Вказано, що розслідування кримінального провадження не потребує кваліфікаційного рівня слідчих ГСУ МВС України. Оскільки злочин вчинено на території Тернопільської області, де проживає більшість свідків, кримінальну справу доцільно направити до слідчого управління УМВС України в Тернопільській області для організації подальшого розслідування.

7 вересня 2015 року слідчим управлінням УМВСУ в Тернопільській області направлено кримінальну справу №24-364 до Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області для невідкладного внесення відповідних відомостей до ЄРДР та організації подальшого досудового розслідування.

31 грудня 2015 року слідчим СВ Тернопільського РВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Серединською М.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за №0000458 від 07.09.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Знято арешт з майна.

17 лютого 2020 року старшим слідчим СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Калінгер Н.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000458, відомості про яке внесено до ЄРДР 07.09.2015, за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку із встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Знято арешт з майна.

Як вбачається із змісту постанови від 17 лютого 2020 року, 7 вересня 2015 року до Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області із Тернопільського міськрайонного суду для проведення додаткового розслідування надійшли матеріали кримінальної справи №24-364 від 31.08.2012, про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 209 КК України. За даним фактом, слідчим відділенням Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області, відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000458 від 7 вересня 2015 року, за правовою кваліфікацією, передбаченою ч.1 ст.366 КК України. За результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні 31 грудня 2015 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. 14. лютого 2020 року Тернопільською місцевою прокуратурою постанову про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2015 року скасовано. 15 лютого 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000090 та №0000091 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 17 лютого 2020 року кримінальне провадження №0000458 від 7 вересня 2015 за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 366 КК України, перекваліфіковано на ч. 2 ст. 366 КК України. 17 лютого 2020 року вказані кримінальні провадження об`єднано в одне, якому присвоєно №0000458. Таким чином, приведено кваліфікацію кримінального провадження №0000458 у відповідність із кримінальною справою №24-364.

Згідно довідки серії АА №0601365, виданої Департаментом інформаційних технологій МВС України, ОСОБА_1 на території України станом на 3 травня 2018 не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Разом з тим є особою, якій 31 серпня 2012 ГСУ МВС України пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, кримінальна справа №240364 від 31 серпня 2012 року. Направлено 7 листопада 2014 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду на додатковий розгляд. Інші відомості до МВС не надходили. Тернопільським районним відділенням Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України, кримінальне провадження №0000458 від 7 вересня 2015. Відомості про результати судового розгляду до МВС не надходили.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно із положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу предявлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку із кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, за яким згодом було винесено постанову про закриття кримінального провадження позивач зазнав душевних переживань та надзвичайного впливу, що призвело до змін його життєвого укладу та завдало йому значних страждань, а тому останній має право на отримання відшкодування моральної шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із визначеного позивачем розміру спричиненої йому моральної шкоди у сумі 537 600 грн (виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на день предявлення позову 6000 грн.), в той час як станом на день розгляду справи судом розмір мінімальної заробітної плати складав 6700 грн.

Період незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством і судом суд визначив із 31.08.2012 року (з дати порушення кримінальної справи щодо позивача) по 17.02.2020 року (день винесення постанови про закриття кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 209, ч.2 ст. 366 КК України).

Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора та Тернопільської обласної прокуратури про невірне визначення судом першої інстанції початку періоду, з якого позивач перебував під слідством і судом.

Так, обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 366 КК України, було предявлено 12 вересня 2012 року, тому саме з цієї дати, а не з моменту порушення кримінальної справи 31.08.2012 року слід обчислювати строк незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством і судом.

Період незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством і судом з 12.09.2012 року по 17.02.2020 року складає 89 місяців 5 днів.

Разом з тим, помилкове врахування судом до періоду незаконного перебування позивача під слідством і судом 13 днів (з 31 серпня до 12 вересня 2012 року) не є підставою для зміни розміру моральної шкоди, враховуючи наступне.

Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду судом даної цивільної справи - 6700 грн., мінімальний гарантований чинним законодавством мінімум відшкодування моральної шкоди позивачу за період з 12 вересня 2012 року по 17 лютого 2020 року складає 597 415 грн. (6700 грн. х 89 місяців 5 днів).

Оскільки стягнута судом сума 537 600 грн. на відшкодування моральної шкоди, навіть з врахуванням зайвих 13 днів, не перевищує встановленого законом мінімального розміру моральної шкоди (за період з 12 вересня 2012 року по 17 лютого 2020 року), тому відсутні підстави для зменшення розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури про те, що період незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством і судом закінчився 29 липня 2015 року (з дня набрання чинності постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 листопада 2014 року про повернення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України на додаткове розслідування), а також доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора про те, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000458 ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень не повідомлялось, останній процесуального статусу підозрюваного не набув, слідство у кримінальній справі №56/0085 (кримінальному провадженні №0000458) з 31 грудня 2015 року (винесення постанови про закриття кримінальної справи) до 15 лютого 2020 року (скасування постанови про закриття кримінальної справи) не здійснювалось, а тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди за вказаний період, колегія суддів оцінює критично, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ст. 212 КПК України 1960 року, п.1 ч.2 ст. 283 КПК України 2012 року, однією із форм закінчення досудового слідства (розслідування) є закриття кримінальної справи (кримінального провадження).

Кримінальна справа закривається мотивованою постановою слідчого (ст. 214 КПК України 1961 р.). Про закриття кримінального провадження слідчий, дізнавач, прокурор приймає постанову (ч.4 ст. 283 КПК України 2012 року).

Отже, початок і закінчення періоду перебування особи під слідством і судом визначається датою прийняття відповідних процесуальних рішень (предявлення обвинувачення, закриття кримінальної справи чи кримінального провадження).

З моменту пред`явлення ОСОБА_1 12.09.2012 року обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 366 КК України і до 17.02.2020 року не приймався жоден процесуальний документ відповідно до норм кримінального процесуального законодавства про закриття кримінальної справи чи кримінального провадження за вказаним обвинуваченням щодо ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 12.09.2012 року по 17.02.2020 року.

Обставини щодо здійснення чи нездійснення органом досудового розслідування певних процесуальних дій у період після повернення судом кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України на додаткове розслідування і до моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження 17.02.2020 року, не мають правового значення для вирішення даного цивільного спору та не спростовують перебування ОСОБА_1 під слідством і судом у вказаний період.

Також з винесенням 31 грудня 2015 року постанови про закриття кримінального провадження №0000458 від 07.09.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, не припинилось перебування ОСОБА_1 під слідством і судом.

7 вересня 2015 року було внесено відомості до ЄРДР за №0000458 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, і саме це кримінальне провадження було закрито постановою слідчого від 31 грудня 2015 року.

У постанові від 31 грудня 2015 року про закриття кримінального провадження не вирішувалось питання про закриття кримінальної справи (чи кримінального провадження) про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України.

Досудове розслідування за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів за вказаними статтями припинилось лише з дати винесення старшим слідчим СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Калінгер Н.В. постанови від 17 лютого 2020 року про закриття кримінального провадження №0000458, відомості про яке внесено до ЄРДР 07.09.2015, за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку із встановленням відсутності події кримінального правопорушення.

Доводи апеляційних скарг про недоведеність позивачем факту спричинення йому моральної шкоди та розмір цієї шкоди, колегія суддів оцінює критично, оскільки у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції встановлено факт спричинення позивачу моральної шкоди з моменту предявлення йому обвинувачення у вчиненні злочину і до моменту закриття кримінального провадження, та зазначені обставини, які взяті до судом до уваги.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Тернопільської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 5 жовтня 2023 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Дикун С.І.