ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 554/14377/22

провадження № 22-ц/818/1285/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядкуст. 369 ЦПК Українив м. Харкові без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 13.08.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1603 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітніх дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повнолітнього віку, а також стягнути з відповідача на свою корить судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на правову допомогу.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що 13 серпня 2015 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною розірвання шлюбу є відсутність з відповідачем взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства. Шлюбні відносини з відповідачем фактично і остаточно припинені. Кожен з подружжя живе своїм життям та інтересами. Позивач також вказала, що на даний час вона та її діти перебувають на території Федеративної Республіки Німеччини в м. Штуттгарт, вона не має можливості самостійно забезпечувати всі потреби дітей, вважає, що батько також має приймати участь в їх утриманні, однак добровільно не надає належної матеріальної допомоги на їх утримання, тому вважала за можливе стягнути з нього аліменти на утримання дітей в частці від його заробітку (доходу).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 13.08.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції , актовий запис про шлюб № 1603 - розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_1 ». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 29.11.2022 і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9500 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити, яким залишити на його утриманні дочку ОСОБА_3 , а на утриманні ОСОБА_1 - доньку ОСОБА_4 , зменшити стягнення розміру понесених судових витрат за надання правничої допомоги.

Зазначає, що з рішенням в частині розірвання шлюбу погоджується. Стосовно стягнення аліментів зазначає, що позивач вводе суд в оману, твердження позивача є необгрунтованими, безпідставними. Вказує, що вони на даний час проживають за програмою захисту від війни в м. Штуттгарт. Зазначає, що він багато часу, вільного від навчання, проводить з дітьми і купує їм все необхідне. Звертає увагу суду на те, що на торговому майданчику Рrom.ua у нього немає жодного магазину. Зазначає, що у нього та його дружини є дозволи на проживання та трудову діяльність у Німеччині, але для працевлаштування потрібно знати мову. Вказує, що зараз він живе на допомогу 500 євро на місяць не маючи безкоштовного житла, безкоштовного харчування та сплачує за комунальні послуги. Зазначає, що утримував би та виховував дітей самостійно, старша дочка ОСОБА_3 не проти залишитися з ним. Стосовно суми витрат не професійну допомогу вважає, що вони є неспівмірними із складністю справи.

Представник позивача надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заначив, що наявність чи відсутність допомоги іншої держави не може впливати на обов*язок відповідача сплачувати аліменти. Вказує, що розмір аліментів, заявлений у мінімальному розмірі і не є надмірним тягарем для відповідача, який є працездатною особою. Стосовно витрат на правничу допомогу зазначає, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі, є складовою частиною гонорару адвоката, отже сума 9500 грн. передбачена договором.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним відмовити у її задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

ОСОБА_2 оскаржує рішення лише в частині стягнення аліментів та витрат на правову допомогу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що наявні законні підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу. Також вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, від дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Враховуючи, що обсяг наданих адвокатом послуг з правничої допомоги доведеним, стягнув з відповідача витрати пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 9500 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданого 24 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Крім того, згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , виданого 02 грудня 2021 року Індустріально-Немишлянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства (м. Харків), батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкають разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 19-27).

Посилаючись на обставини позовної заяви, позивач зазначила, що на даний час вона та її діти перебувають на території Федеративної Республіки Німеччини в м. Штуттгарт, вона не має можливості самостійно забезпечувати всі потреби дітей, вважає, що батько також має приймати участь в їх утриманні, однак добровільно не надає належної матеріальної допомоги на їх утримання.

Передбачених законом підстав для звільнення ОСОБА_2 від обов`язку утримання дітей судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дітей не досягнуто.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до неможливості відповідача сплачувати аліменти у розмірі, який був визначений судом.

Суд, стягуючи аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, врахував і позицію позивача, і позицію відповідача, але насамперед інтереси дітей сторін.

Відповідач не довів жодними належними та допустимим доказами, що він не взмозі сплачувати на користь позивача аліменти на утримання спільних дітей у тому розмірі, в якому визначив суд. Натомість,суд першої інстанції врахував усі обставини справи та надані сторонами докази, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Спільні діти сторін проживають разом із мамою і, безумовно, позивач несе більші витрати на дітей, ніж той із батьків, із ким діти не проживають. Але за умови, що відповідач жодними належними та допустимими доказами не довів факту, що він не має можливості сплачувати аліменти, то суму стягуваних аліментів належить залишити в тому розмірі, як це вирішив суд першої інстанції.

Відповідач не надав до суду підтверджень свого матеріального та майнового становища, щоб суд зміг надати їм належної правової оцінки та відповідно до цього визначити розмір аліментів. Жодних доказів свого скрутного матеріального та майнового становища відповідачем не додано.

Відповідач зазначає, що доцільно було б залишити на його утриманні старшу доньку ОСОБА_3 , яка не проти проживати з ним, а малолітню ОСОБА_4 - на утриманні матері.

Такі доводи не спростовують висновків суду, оскільки наразі обидві доньки проживають з матір`ю, а питання щодо визначення місця проживання дитини не є предметом цього судового розгляду.

Щодо вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Апелянт просив переглянути склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги.

Як вбачається з матерілаів справи, ОСОБА_1 просила відшкодувати понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 9500 грн.

На підтвердження цих витрат до позовної заяви долучено договір про надання правничої (правової) допомоги № 210922/01-02/13 від 21 вересня 2022 року та додаткову угоду до договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 грудня 2022 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЧН № 000674, ордер на надання правничої (правової допомоги) серія СВ № 1040549.

Обсяги та вартість наданих позивачці послуг визначено у Додатку № 1 та Акті про надання правової допомоги до договору № 210922/01-02/13 від 21.09.2022 року та розраховується вони таким чином: ознайомлення з матеріалами наданими «Клієнтом» та узгодження правової позиції - 950 грн., збір та аналіз документів для подання позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей - 2850 грн., підготовка, складання та направлення поштою до суду клопотання про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні - 950 грн., підготовка, складання та направлення поштою до суду позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей - 4750 грн., всього - 9500 грн..

Вказана сума була сплачена позивачкою на рахунок адвоката, що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи (а.с. 45, 46).

Частиною 8 статті 141 ЦПК України, визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт ( надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами ( ч.5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок про те, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

У вказаній постанові також зазначено, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при визначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуг годин помножена на вартість такої ( однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України №5076-VI як « форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Подання детального опису робіт ( наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт ( надання послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу ( у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 9500 грн.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду в частині розподілу витрат на правничу допомогу та в частині стягнення аліментів.

В іншій частині рішення не оскаржується, отже не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст.ст.259,268,367,368, 374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді В.Б. Яцина

О.В. Маміна

Повний текст судового рішення виготовлено 29 вересня 2023 року.