ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2137/22 Номер провадження 22-ц/814/3670/23Головуючий у 1-й інстанції Дністрян О.М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного тексту ухвали 26 квітня 2023 року) у справі за заявою ОСОБА_1 про компенсацію витрат, пов`язаних із розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року відмовлено у задоволення заяви ОСОБА_1 про компенсацію здійснених витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його заяву в порядку ч.5 ст. 142 ЦПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції залишив поза увагою завідому безпідставність позову через відсутність предмету позову, оскільки він не порушував ніяких прав позивача, а винесення судових рішень на майбутнє не унормовано законом.

Звертається увага, що він як відповідач надав суду вмотивоване та підтверджене доказами клопотання про компенсацію відповідних витрат із зазначенням у ньому необґрунтованості дій позивача через штучне ініціювання судового провадження, що підтверджено ухвалою Миргородського міськрайонного суду у цій же справі від 07.03.2023, яка набрала законної сили, а тому на підставі положень ч.4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

Також вказував, що самі матеріали справи містять достатньо доказів необґрунтованості дій позивача, що призвели до безпідставного понесення ним витрат, а відмова у їх відшкодуванні порушила його права і, зокрема ч.5 ст. 142, ч.1 ст. 137 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини. Просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за місцем її реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-6).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року відкрито провадження у справі. Справу призначено до підготовчого засідання (а.с.27).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 січня 2023 року підготовче провадження закрито. Справу призначено до судового розгляду (а.с.72).

03.07.2023 ОСОБА_1 подано до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору (а.с.95-96).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 березня 2023 року провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору (а.с.102).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що сторони, як батьки дитини, ще до звернення до суду з цим позовом за спільною згодою визначилися з питанням щодо місця проживання їх дитини, за письмовою згодою відповідача від 21.07.2022 було зареєстровано нове місце проживання дитини разом з позивачкою, тобто відповідач не заперечував проти проживання доньки разом із матір`ю та не вчиняв дії направлені на зміну місця проживання дитини, фактично батьки дійшли спільної згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх донька.

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про компенсацію витрат, пов`язаних із розглядом цивільної справи в порядку ч.5 ст.142 ЦПК України, просив вирішити питання про розподіл судових витрат по справі шляхом стягнення з ОСОБА_2 на його користь здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 15 852 гривень, пов`язаних з розглядом справи.

В обґрунтування заяви вказував, що у вересні 2022 року ОСОБА_2 подала до нього черговий (п`ятий за рік) позов, тепер уже про визначення місця проживання дитини, хоча 21 липня 2022 року місце проживання їх дитини, яка не досягла десяти років, було узгоджено за їх взаємною домовленістю та ним не змінювалося. У своїй позовній заяві по суті справи позивач визнала ту обставину, що після розлучення їх донька залишилася з нею, і на день подачі такого позову є зареєстрованою та постійно проживає за адресою квартири, право власності якої належить позивачці, що відповідно до приписів ч.1 ст.82 ЦПК України звільняє його від доказування зворотнього, тому вважає, що цей позов був вочевидь безпідставним через відсутність предмету спору, оскільки він не порушував ніяких прав позивача, а винесення судових рішень на майбутнє не унормовано жодним законом. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07.03.2023 року, після дослідження усіх доказів, закрито провадження у справі № 541/2137/22 у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Також відповідач зазначив, що у зв`язку з заявленим до нього позовом, він був вимушений витрачати свій особистий час для явок за викликами до суду, узгоджувати із керівництвом за місцем роботи свої заміни на час виклику в судові засідання, подовгу стояти в чергах при відправленні поштової кореспонденції у зв`язку з розглядом справи. Також, користуючись своїми правами, передбаченими ст.59 Конституції України, ст.15 ЦПК України, він був вимушений укласти договір з адвокатом та користуватися його правничою допомогою, яку на підставі відповідних документів оплатив у загальній сумі 15 852 гривень. (а.с.111)

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про компенсацію здійснених витрат, суд першої інстанції виходив з того, що, звертаючись до суду із заявою про стягнення витрат на правову допомогу, відповідач посилався на ч.5 ст.142 ЦПК України, проте в поданій заяві не міститься доводів і доказів необґрунтованості дій позивачки, не вказано в чому полягала необґрунтованість її дій, не долучено до заяви конкретних доказів, які б свідчили про зловживання нею чи її представником процесуальними правами.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, керується такими міркуваннями.

Обгрунтовуючи вимогу про стягнення з позивачки судових витрат, відповідач стверджував, що поданий позов був завідомо безпідставним, що підтверджено ухвалою суду про закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України подання завідомо безпідставного позову є одним з видів зловживання процесуальними правами.

Наслідком встановлення судом факта зловживання особою процесуальними правами є ухвалення рішення про залишення без розгляду або повернення скарги, заяви, клопотання (ч.3 ст.44 ЦПК України).

Згідно з п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частиною п`ятою ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі закриття провадження у справі відповідач має право заявити вимогу про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

За змістом наведених норм закону ухвала суду про закриття провадження на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України не свідчить про визнання судом факта зловживання позивачем процесуальними правами.

У постанові ВС від 12 липня 2019 року (справа № 910/16436/18) наведені такі критерії оцінки безпідставності або штучності позову.

«Водночас ГПК України, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, не містить критеріїв визначення безпідставного або штучного позову, а тому однозначно встановити, що позов є штучним або завідомо безпідставним, без дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, не вбачається за можливе.

Висновок про штучний характер позову або про те, що він є завідомо (для позивача) безпідставним, не повинен ґрунтуватися на припущеннях. В іншому разі висновок про те, що подання такого позову є зловживанням процесуальними правами, не буде переконливим і, відповідно, залишення позовної заяви без розгляду може бути розцінене як порушення права позивача на судовий захист.

У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.»

У постанові ВС від 14 січня 2021 року (справа № 521/3011/18) викладений такий висновок про застосування норми ч.5 ст.142 ЦПК України.

«Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

…

З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.»

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме умисні і свідомі необґрунтовані дії позивача були ним вчинені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц.

Як убачається із позову, ОСОБА_2 повідомила суду про те, що після розлучення їхня малолітня дитина залишилася проживати із нею, вона, не заперечуючи проти спілкування дитини із батьком, зважаючи на складні стосунки із відповідачем, має обґрунтовані побоювання щодо дотримання ним усної домовленості про місце проживання дитини.

Отже, позивачка повідомила суд про проживання дитини з нею за усною домовленістю із відповідачем, проте, користуючись своїм правом на звернення до суду, вважала за необхідне вирішити на майбутнє у судовому порядку питання про визначення місця проживання дитини з нею.

Відповідач, звернувшись за професійною правничою допомогою, реалізував своє право на правову допомогу для захисту та здійснення своїх процесуальних прав, обов`язків відповідача щодо подання заяв по суті спору, заяв чи клопотань з процесуальних питань, участі у судових засіданнях.

У ході аналізу дій позивачки щодо звернення до суду та в ході підготовчого провадження судом не було встановлено, що позивач діяла недобросовісно та пред`явила необґрунтований позов.

Таким чином, у поданій відповідачем заяві про стягнення судових витрат не наведено належних обґрунтувань щодо зловживання позивачем процесуальними правими, а саме по собі пред`явлення позову та закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмета спору не може свідчити про необґрунтованість її дій.

Інших необґрунтованих дій з боку позивача, як то систематичне подання позовів, умисність дій позивачки та її вини суду заявником не доведено.

За наведених обставин ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу є обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов