ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2722/23 Номер провадження 22-ц/814/3611/23Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С.Г. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
31 липня 2023 року м. Полтава
судді Полтавського апеляційного суду Бутенко С. Б. у справі № 524/2722/23 (провадження 22-ц/814/3611/23) за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії проти України та окупації частини території України
В провадженні Полтавського апеляційного суду перебувала вищевказана цивільна справа, у якій заявник ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт його вимушеного переселення з території м. Харкова Харківської області внаслідок збройної агресій російської федерації проти України та окупації частини території України.
В обґрунтування заяви зазначав, що встановлення даного факту необхідно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що зумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, виникнення та реалізацію його особистих та майнових прав.
Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Нестеренка С. Г. від 01 травня 2023 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 було відмовлено.
Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на дану ухвалу районного суду, колегія суддів апеляційного суду у складі головуючого судді Обідіної О. І., суддів Бутенко С. Б., Прядкіної О. В. погодилась з висновками суду першої інстанції, який вбачив наявність спору про право, що виключає процесуальну можливість розгляду справи в порядку окремого провадження.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 31 липня 2023 року оскаржувана ухвала Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01 травня 2023 року була змінена в мотивувальній частині шляхом виключення твердження, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням військ рф було розірвано дипломатичні відносини з країною-агресором, що унеможливлює направлення різних запитів і листів до посольства рф з огляду на припинення його роботи на території України.
Не можу погодитись з тим, що встановлення юридичного факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації частини території України вимагає дотримання принципу змагальності сторін та доведення заявником права на отримання компенсації та інших майнових прав, передбачених Конвенцією про захист цивільного населення під час війни, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, тому викладаю свою окрему думку.
Статтею 293 ЦПК України окреме провадження визначено як вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).
В порядку окремого провадження суд може встановити факт, що має юридичне значення, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (стаття 315 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.
Під спором про право в справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.
У справі, що переглядалась апеляційним судом, заявник просив встановити не сам факт внутрішнього переміщення, що регламентується спеціальним Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з наступними змінами і доповненнями, а наявність причинного зв`язку між вимушеним переселенням заявника та збройною агресією рф для визначення статусу ОСОБА_1 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного гуманітарного права, зокрема, Женевськими конвенціями про захист жертв війни від 12 серпня 1949 року, Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та отримання заявником допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного Комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариств Червоного Хреста і Червоного півмісяця, Товариства Червоного Хреста України).
Відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника, та не викликає спору про право цивільне.
Отже, фактичною підставою звернення до суду ОСОБА_1 стала необхідність встановлення причинно-наслідкового зв`язку між його вимушеним переселенням та збройною агресією російської федерації проти України з метою подальшого отримання допомоги від гуманітарних організацій, що підлягає розгляду в порядку окремого провадження.
Враховуючи викладене, вважаю, що суди дійшли помилкового висновку про наявність спору про право, внаслідок чого було безпідставно відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 до розгляду.
Суддя С. Б. Бутенко