Справа № 149/1622/23
Провадження № 22-ц/801/1887/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 рокуСправа № 149/1622/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т. О., Копаничук С. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Якименка Олексія Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 25 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Гопкіна П. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року у справі № 149/2149/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 750,9 грн матеріальної шкоди, 2 000 грн компенсації за завдану моральну шкоду та 13 000 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2022 року вказаний вирок залишено без змін.

З дня набрання вироком законної сили у ОСОБА_2 виник обов`язок зі сплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 15 750,9 грн на відшкодування шкоди, проте добровільно відповідачка борг не сплачувала, а після подання виконавчого листа для примусового стягнення почала сплачувати частинами, погасивши заборгованість лише через рік після виникнення зобов`язання.

Отже, ОСОБА_2 порушила строки сплати грошового зобов`язання згідно із вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року, тому позивачка на підставі статті 625 ЦК України має право на стягнення з неї інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до здійснених позивачкою розрахунків, розмір інфляційних втрат за період з 16 лютого 2022 року по 08 лютого 2023 року становить 2 653,87 грн, а 3% річних 417,95 грн.

За наведених обставин, ОСОБА_1 звернувшись в суд із вказаним позовом, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь зазначену суму коштів у зв`язку із простроченням відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25 липня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що у ході судового розгляду відповідачка ОСОБА_2 довела неможливість своєчасного виконання зобов`язання під час дії воєнного стану, через обставини, які повністю не залежать від її волі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, адвокат Якименко О. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Денишенко Т. О., Копаничук С. Г.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а також витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року справу призначено до розгляду на 05 жовтня 2023 року в порядку письмового провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сам факт військової агресії російської федерації проти України та введення воєнного стану не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання.

На території міста Хмільник, де проживає ОСОБА_2 , не велися військові дії, вона не є постраждалою особою від цих дій, не брала участі у військових діях. ОСОБА_2 не навела жодного конкретного факту, який об`єктивно перешкоджав їй вчасно виконати свої зобов`язання.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 серпня 2022 року у справі № 149/2007/22 було встановлено, що боржник ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Від відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року у справі № 149/2149/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 750,9 грн матеріальної шкоди, 2 000 грн компенсації за завдану моральну шкоду та 13 000 грн витрат на правничу допомогу (а. с. 4-8).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2022 року вказаний вирок залишено без змін (а. с. 9-11).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати боргу по виконавчому провадженню № 68791672 ОСОБА_2 було сплачено: 29 червня 2022 року 431 грн; 01 серпня 2022 року 1000 грн; 15 серпня 2022 року 500 грн; 21 жовтня 2022 року 500 грн; 05 січня 2023 року 1000 грн; 09 лютого 12 319,90 грн. Всього: 15 750,9 грн. Борг станом на 20 лютого 2023 року відсутній (а. с. 12).

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам особи, а також шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Відтак законом передбачено право особи, цивільний позов про стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди якої задоволено, на стягнення інфляційних втрат та 3% за порушення такого грошового зобов`язання.

Заявляючи позов ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь інфляційні втрати та 3% річних за період з 16 лютого 2022 року по 08 лютого 2023 року у зв`язку із простроченням відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначалося, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника сплатити кредитору нараховані на суму боргу розмір індексу інфляції та 3% річних виникає у разі прострочення виконання зобов`язання.

Натомість у справі, що розглядається, ОСОБА_1 не надано суду доказів прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_2 .

Так, положеннями ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріали справи не містять доказів надсилання вимоги ОСОБА_2 про виконання зобов`язання.

Так само у матеріалах цивільної справи відсутні копії матеріалів виконавчого провадження із примусового стягнення з ОСОБА_2 визначеної вироком суду матеріальної та моральної шкоди.

Таким чином суд позбавлений можливості встановити момент із якого виконання зобов`язання є простроченим, а відтак і стягнути інфляційні втрати та 3% річних у зв`язку із простроченням такого зобов`язання за відповідний період.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності сторін у судовому процесі, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилалася у позовній заяві.

За таких обставин апеляційний суд виснує, що хоч суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , проте невірно мотивував своє рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні із викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки за результатами перегляду справи в апеляційному порядку у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, понесені позивачкою судові витрати у суді апеляційної інстанції слід залишити за нею.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Якименка Олексія Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 25 липня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Т. О. Денишенко

С. Г. Копаничук