ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7092/23 Справа № 216/5984/21 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/5984/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Сотнікова А.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Виконком Центрально-Міської районної у місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ніколенко Максим Євгенович, на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2023 року, яке ухвалене суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складення повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла - ОСОБА_3 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з 1/2 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить спадкодавиці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

02.12.2020 позивачка звернулася до Першої криворізької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа 463/2020. Але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено з тих підстав, що позивачка не є спадкоємицею за законом. Заповіту спадкодавиця не складала, а факт проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років не встановлено. Будинок ОСОБА_3 успадкувала від свого батька. ОСОБА_4 , разом зі своєю сім`єю, отримав земельну ділянку під забудову та у 1939 році закінчив будівництво свого будинку. Заміж ОСОБА_3 не вийшла, своїх дітей у неї не було. Все своє життя померла мешкала у цьому будинку і поріднилася зі своїми сусідами - ОСОБА_1 та її родиною. З 1995 року вони почали вести спільне господарство, разом на всіх засіювали город, робили сумісні закупи на зиму та спільну консервацію влітку. З 2012 року ОСОБА_1 з померлою стали проживати спільно однією сім`єю, мали спільний бюджет і побут, вели спільне господарство, допомагали один одному та спільно несли витрати. Також померла мала намір укласти з позивачем договір довічного утримання, однак раптово захворіла і померла. Позивачка ОСОБА_1 самостійно оплачувала лікування, купувала ліки, доглядала, а після смерті взяла на себе організацію поховання, оплатила всі ритуальні послуги (докази додаються). З родичів у померлої ОСОБА_3 залишився тільки племінник - ОСОБА_2 (відповідач), який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час відповідач зі своєю сім`єю фактично мешкає у Ізраїлі та має громадянство цієї країни. ОСОБА_1 з відповідачем та його сім`єю спілкується, знаходиться в товариських відносинах. Спадкове майно ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 приймати не збирається, сам запропонував ОСОБА_1 прийняти спадщину та оформити майно на себе. Інших спадкоємців у ОСОБА_3 немає. Спір з приводу спадкового майна з відповідачем відсутній.

Враховуючи наведені обставини, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з 2012 по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 зі спадкодавицею ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 25.11.2020 залучено в якості співвідповідача Виконком Центрально-Міської районної у місті ради.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ніколенко М.Є., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне та необ?єктивне з?ясування обставин справи та їх оцінку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було надано належної оцінки доказам, наданих позивачкою на підтвердження факту її спільного проживання із померлою ОСОБА_3 , зокрема, акту від 14.07.2021 року, показам свідків, позиції відповідача ОСОБА_2 , який визнав позов, та представника відповідача Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, який вважав доведеним факт спільного проживання та не заперечував проти задоволення позову.

Вважає, що суд першої інстанції помилково послався, як на підставу для відмови у задоволенні позову, на факт реєстрації позивачки за іншою адресою та її перебування у зареєстрованому шлюбі.

Наполягає на тому, що стороною позивача було надано достатньо належних та допустимих доказів, які, у своїй сукупності, доводять законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Також, зазначає, що судом було порушено вимоги ст. 265 ЦПК України щодо мотивованості судового рішення та ст. 272 ЦПК України щодо вручення копії рішення суду учасникам справи, що, на переконання позивачки, свідчить про упереджене ставлення суду до неї.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Ніколенко М.Є., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.10.2020 (а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке складається з 1/2 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить спадкодавиці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1-194 від 16.01.2001. (а.с. 13)

Згідно з актом від 14.07.2021, посвідченим головою квартального комітету №55 виконкому Центрально-Міської у місті ради Коваленко Ю.В., позивач ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 та померла ОСОБА_3 вели спільне господарство з 1995 року, а з 2012 року проживали однією сім`єю.

З письмової заяви від 29.06.2021 вбачається, що племінник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на даний час мешкає у м. Кацрін, республіка Ізраїль, повідомляє, що обізнаний про наявність спадкового майна після померлої тітки - ОСОБА_3 . Із заявою про прийняття спадщини звертатись не буде, не заперечує, щодо оформлення спадщини у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 .

Зі спадкової справи №463-2020, заведеної Першою криворізькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області після смерті ОСОБА_3 на підставі заяви ОСОБА_1 вбачається, що окрім позивачки ОСОБА_1 інших спадкоємців, передбачених законом немає, згідно з даними Спадкового реєстру інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину відсутня, заповіти від імені померлої не посвідчувались, спадкові договори не укладались.

Постановою від 13.05.2021 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з не встановленням між позивачкою та спадкодавицею факту проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років.

Під час розгляду справи були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які, кожен окремо, пояснили, що ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 є їх сусідками, позивачка мешкала з ОСОБА_3 з 2012 року, готувала їй їжу, купувала ліки та вела спільне господарство. З чоловіком ОСОБА_1 не мешкала, мешкала з сусідкою - ОСОБА_3 . Свідкам відомо, що позивачка казала, що хоче переписати на себе майно ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тоді як таких доказів суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела належними і допустимими доказами наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні її вимог про встановлення факту її проживання однією сім`єю з 2012 по ІНФОРМАЦІЯ_1 зі спадкодавицею ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було надано належної оцінки доказам, наданих позивачкою на підтвердження факту її спільного проживання із померлою ОСОБА_3 , зокрема, акту від 14.07.2021 року, показам свідків, позиції відповідача ОСОБА_2 , який визнав позов, та представника відповідача Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, який вважав доведеним факт спільного проживання та не заперечував проти задоволення позову, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки, як уже зазначалося вище, сам по собі факт спільного проживання не свідчить про наявність між особами взаємовідносин притаманних сім?ї, тоді як вирішальним у даному спорі є саме встановлення наявності таких зв?язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково послався, як на підставу для відмови у задоволенні позову, факт реєстрації позивачки за іншою адресою та її перебування у зареєстрованому шлюбі, колегією суддів теж не приймаються до уваги, адже наведена обставина була оцінена судом у сукупності з іншими доказами, як така, що спростовує твердження позивачки ОСОБА_1 про її проживання однією сім?єю саме із спадкодавицею ОСОБА_3 .

Крім того, слід зазначити, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що за життя ОСОБА_3 мала намір укласти з нею договір довічного утримання, однак раптово захворіла та померла (а.с. 2).

Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Тобто, за твердженням позивачки, між нею та ОСОБА_3 склалися відносини за яких вона мала б надавати допомогу останній за умови передання їй у власність нерухомого майна, тоді як сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а не особи які надають допомогу за плату, зокрема, за набуття у власність нерухомого майна.

За таких обставин, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що стороною позивача було надано достатньо належних та допустимих доказів, які, у своїй сукупності, доводять законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що судом було порушено вимоги ст. 265 ЦПК України щодо мотивованості судового рішення та ст. 272 ЦПК України щодо вручення копії рішення суду учасникам справи, що, на переконання позивачки, свідчить про упереджене ставлення суду до неї, є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ніколенко Максим Євгенович, - залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2023 року - залишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: