КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/1294/23 Головуючий у І інстанції - Лебідь-Гавенко Г.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Лащевської Д.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Другої Васильківської державної нотаріальної контори про скасування арешту, -

установив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області із позовом до Другої Васильківської державної нотаріальної контори про скасування арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 лютого 1968 року.

Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Позивачу стало відомо, що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо житлового будинку Позивача 16 вересня 2004 року було внесено запис про реєстрацію заборони (архівний запис) за реєстраційним номером 1309871.

Реєстратором заборони в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказано Васильківську районну державну нотаріальну контору.

Згідно із відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб 02 червня 2022 року було здійснено державну реєстрацію змін найменування юридичної особи тим самим змінено назву Васильківська районна державна нотаріальна контора на Друга Васильківська державна нотаріальна контора.

В якості підстави для реєстрації обтяження зазначено: повідомлення, б/н, Ки.з-д залізо бет.шпа. Власник: ОСОБА_2 .

Однак, Позивач набула право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . 15 лютого 1968 року за договором купівлі-продажу, який зареєстрований у Фастівському БТІ 04 березня 1968 року кн..4 р. 509.

За даним договором в якості продавця будинку зазначено - ОСОБА_2 .

Тобто, реєстрація обтяження на житловий будинок здійснено за зобов`язаннями колишнього власника будинку, до якого Позивач не має жодного відношення.

Наявність відомостей про обтяження на житловий будинок Позивача створює суттєві перешкоди останньому, як власнику нерухомого майна, у праві розпоряджатися будинком на власний розсуд без будь-яких обмежень.

Вчинення Відповідачем дій з реєстрації обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в 2004 році на підставі повідомлення невідомого походження, а саме «б/н, Ки.з-д залізо бет.шпа» на житловий будинок Позивача, який є його власністю з 1968 року, є очевидним порушення права власності Позивача, яке підлягає захисту судом шляхом скасування такого обтяження (арешту).

Просила суд, скасувати обмеження (арешт) на житловий будинок по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норма матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивач набула право власності на житловий будинок 15 лютого 1968 року за договором купівлі-продажу.

Оскільки сам договір купівлі-продажу посвідчений нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори, то відповідно такий договір пройшов перевірку нотаріусом на предмет наявності заборон в 1968 році.

Таким чином, станом на 1968 рік не існувало жодних заборон на даний житловий будинок.

До Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо житлового будинку позивача 16 вересня 2004 року було внесено запис про реєстрацію заборони за реєстраційним номером 1309871.

Реєстратором заборони в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказано Васильківську районну державну нотаріальну контору, назва якої в подальшому була змінена на Другу Васильківську державну нотаріальну контору.

В якості підстави для реєстрації обтяження зазначено: повідомлення, б/н, Ки.з-д залізо бет.шпа. Власник: ОСОБА_2 .

При цьому, відповідач не наводить жодних належних та обґрунтованих пояснень та допустимих доказів про те, на якій правовій підставі ним здійснено в 2004 році реєстрацію обтяжень на майно позивача, яке належить їй на законних підставах за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу аж 1968 року.

Фактично, відповідач маючи повноваження та доступ до Єдиного реєстру заборон самовільно, без відповідної правової підстави наклав заборону на майно позивача в 2004 році.

Зі змісту напису підстави для накладення заборони в Єдиному реєстрі заборон, а саме: «повідомлення, б/н, Ки.з-д залізо бет.шпа», взагалі неможливо встановити особу кредитора з метою можливого залучення його до справи.

Так само неможливо залучити до справи і колишнього власника будинку ОСОБА_2 , як можливого боржника, оскільки він не може мати до даної обставини ніякого відношення.

ОСОБА_2 ніякими діями чи бездіяльністю не порушував прав позивача, оскільки, він відчужив позивачці житловий будинок в 1968 році за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

При цьому, даний договір був посвідчений відповідачем, відповідно, він пройшов перевірку відповідачем на предмет наявності заборон на будинок на момент його укладення, що також свідчить про незаконність накладення ним заборони на житловий будинок позивача в 2004 році.

Вважає, що Друга Васильківська державна нотаріальна контора є належним відповідачем у справі.

Просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

На апеляційну скаргу Друга Васильківська державна нотаріальна контора подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна дійсно було зареєстровано заборону на житловий будинок від 16 вересня 2004 року №1309871, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі повідомлення б/н Київського заводу залізо бет. шпа.

Ця заборона була зареєстрована Васильківською районною державною нотаріальною конторою як реєстратором вказаного реєстру в реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, арештів, накладених на майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів, про що і зазначається в відомостях з реєстру, а також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

На даний час функцію державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, зокрема обтяжень, виконують суб`єкти державної реєстрації прав.

Зазначає також, що у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

У випадку безоплатної передачі майна юридичній особі ця особа також є відповідачем у справі.

У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотеко держатель) або кредитор.

Друга Васильківська державна нотаріальна контора до жодної з цих категорій не відноситься, також не є особою, яка наклала арешт, і тому не може бути відповідачем по цій справі.

Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 лютого 1968 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником житлового будинку за адресою: на АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Як вбачається із Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22 грудня 2021 року зареєстровано заборону на житловий будинок від 16 вересня 2004 року №1309871, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі повідомлення б/н Київського заводу залізобет. шпа від 16 вересня 2004 року.

Ця заборона була зареєстрована Васильківською районною державною нотаріальною конторою як реєстратором вказаного реєстру в реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, арештів, накладених на майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів, про що і зазначається в відомостях з реєстру, а також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (електронна версія).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пред`явив позов до Другої Васильківської державної нотаріальної контори, яка не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт.

Тобто нотаріальна контора не має правового зв`язку із спірним майном й накладеним на нього арештом.

Проте, з висновками суду першої інстанції в частині мотивів прийнятого рішення колегія суддів погодитись не може, та вважає, що рішення суду в цій частині підлягає зміні, з огляду на наступне.

За приписами ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності.

Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч.2 ст.78 ЦПК України, визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін.

Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду.

Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року (справа №129/1033/13-ц).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач не довела належними та допустимими доказами хто саме порушив її право та хто повинен відповідати за заявленим нею позовом.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року підлягає зміні в частині мотивів прийнятого судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За подання вказаної апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1610,40 грн., що становило 150% від ставки, яка підлягала сплаті за подання позовної заяви до суду, що відповідало ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».

Оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, та у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, однак з відмовою у задоволенні позовної заяви, з останньої в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1610,40 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року змінити в частині мотивів прийнятого судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1610,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана