Справа № 357/7034/23
Провадження № 2/357/2136/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 вересня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Мартиненко Є.Є., Клочко Е. К.,

представника відповідача - Будової Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2023 року адвокат Таргоній Вадим Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю, посилаючись на наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року на 38 км 4 пікету перегону Роток-Біла Церква локомотив ВЛ80 №1494 скоїв наїзд на гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок отриманих травм загинув на місці події.

У Лікарському свідоцтві про смерть № 8 від 03.01.2018 р. та Довідці про причину смерті зазначено, що смерть ОСОБА_2 настала на 38 км 4 пікету перегону Роток-Біла Церква від численних ушкоджень внутрішніх органів та кісток скелета, причина смерті - пішохід травмований при зіткненні з поїздом.

Вказані обставини було підтверджено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.12.2021 року у справі №357/10866/21 за позовом дружини загиблого.

Рішення було змінено в частині визначення розміру моральної шкоди Постановою Київського апеляційного суду від 26.07.2022 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначено в Постанові Касаційного цивільного суду від 01.09.2020 року у справі № 357/6237/19-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з пунктом 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Отже, для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки необхідно: 1) факт заподіяння шкоди; 2) причинно-наслідковий зв`язок між подією та заподіянням шкоди.

В даному випадку має місце і перший, і другий елемент необхідні для відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Локомотив ВЛ80 №1494, який ІНФОРМАЦІЯ_4 р. скоїв наїзд на ОСОБА_2 , перебуває на балансі ВП "Локомотивне депо Знам`янка" РФ "Одеська залізниця" AT "Українська залізниця".

Машиніст ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_4 р. скоїв наїзд на гр. ОСОБА_2 , перебуває у трудових відносинах з AT "Українська залізниця" з 09.08.2007 р. по теперішній час, що підтверджується Листом-відповіддю на адвокатський запит №ЦЦТех-08/212 від 15.07.2021 р.

Сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Позивач втратив рідного батька, з яким мав спільний побут та проживання. Внаслідок смерті батька, позивач назавжди позбавлений можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з його сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Позивач не зможе отримати від батька пораду, не зможе запросити на святкування радісних подій в житті або розраховувати на допомогу в негативних подіях.

Сталий життєвий устрій позивача непоправно змінено з незалежних від нього обставин. До смерті батька, в позивача було звичне для нього життя, в якому батько займав місце голови сім`ї. Він втратив можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком, а зв`язок з батьками є важливим для будь-якої людини, незалежно від віку. Позивач в молодому віці, тому в більшій мірі потребує батьківської поради та настанов.

Внаслідок смерті батька, в позивача виникає необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки тепер він не лише сам позбавлений можливості отримувати допомогу, а й повинен більше допомагати матері, яка залишилась вдовою та молодшому брату, який є малолітнім.

Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою.

Смерть батька спричиняє страждання для позивача і, як і для будь-якої людини, не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані позивача.

Щодо характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість.

Передчасна смерть батька стала різкою психотравматичною подією для сина. Особливу увагу заслуговує те, що страждання позивача, пов`язані зі смертю батька, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією в житті позивача.

Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 300 000 грн.

Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати.

Просив суд стягнути з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 300 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька ( а. с. 1-4 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2023 року (а. с. 34 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Ухвалою судді від 15 червня 2023 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі та постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 06 липня 2023 року ( а. с. 39-40 ).

06 липня 2023 року судове засідання було відкладено на 27.07.2023 року у зв`язку з неявкою сторін ( а. с. 53 ).

14 липня 2023 року за вх. № 31352 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі ( а. с. 62-65 ), обґрунтовуючи тим, що позивачем не доведено причетність Залізниці до завдання моральної шкоди, протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Ухвалою суду від 19.07.2023 року заява представника відповідача та клопотання представника позивача стосовно проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів було задоволено ( а. с. 90-91 ).

В судовому засіданні 27.07.2023 року в режимі відеоконференції представник позивача ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні 27.07.2023 року в режимі відеоконференції заперечувала проти позовних вимог позивача, просила відмовити в позові, надала пояснення аналогічним викладеним у відзиві на позовну заяву.

За клопотанням представника відповідача, з урахуванням задоволеного клопотання щодо виклику свідків, оголошено перерву в судовому засіданні до 26.09.2023 року ( а. с. 98-105 ).

В судове засідання 26.09.2023 року позивач та його представник не з`явилися, 26.09.2023 року за вх. № 42021 судом отримано клопотання від представника позивача - адвоката Таргоній В.М. про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні 26.09.2023 року додатково зазначила, що позивачем не доведено розмір моральної шкоди, а з урахуванням відсутності вини відповідача у загибелі батька позивача є всі підстави для зменшення розміру моральної шкоди до 10 000 гривень. Крім того, відмовилася від повторного виклику заявлених нею свідків та їх допиту.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ), тобто позивач скористувався своїм правом звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність та відсутність його представника.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, враховуючи пояснення надані представником позивача в судовому засіданні 27.07.2023 року, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року на 38 км 4 пікету перегону Роток-Біла Церква, локомотив ВЛ80 №1494, під управлінням машиніста ОСОБА_3 , скоїв наїзд на громадянина ОСОБА_2 , який внаслідок отриманих травм загинув на місці, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 10 січня 2018 року ( а. с. 24 ).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 8 від 03.01.2018 року, встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала від численних ушкоджень внутрішніх органів та кісток скелета, причина смерті - пішохід травмований при зіткненні з поїздом (а. с.25-26).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серія НОМЕР_2 , виданого 12 червня 1997 року Малоантонівською сільською радою Білоцерківського району Київської області, батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ( а. с. 27 ).

Як вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження від 28.02.2018 року, винесеної старшим слідчим Білоцерківського ВП Головного управління Національної поліції у Київській області старшим лейтенантом Степаненко Р.В., встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року о 02. год. 40 хв на 38 км 4 пікету перегону Роток-Біла Церква, грузовий потяг скоїв наїзд на громадянина ОСОБА_2 , який внаслідок отриманих травм загинув на місці. Досудовим розслідуванням було встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок порушення вимог п.2.5 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України». Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № №0000007 від ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а.с.67-68).

Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» від 15.07.2021 року, локомотив ВЛ 80 №1494 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця», та ОСОБА_3 , працює на виробничому підрозділі «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» на посаді машиніста електровоза з 09.08.2007 по теперішній час (а. с. 23).

Отже, судом встановлено, що машиніст вантажного поїзда ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків, здійснив наїзд на ОСОБА_2 , внаслідок чого, останній помер.

Звертаючись до суду з вказаними вимогами, позивач зазначає, що у зв`язку з загибеллю батька, йому заподіяно моральної шкоди, яку він оцінює в 300 000 грн. та які повинні бути стягнуті з відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП водієм (машиністом), який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61-12464св20) та від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження №61-19345св19).

Судом враховується, що причиною нещасного випадку на залізниці ймовірно стала особиста необережність ОСОБА_2 та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті. В той же час, між діями машиніста локомотива та наслідками, які настали в результаті події є прямий причинний зв`язок. При цьому, відсутність у діях машиніста складу кримінального правопорушення, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності.

Відтак, відповідач АТ "Українська залізниця", з яким машиніст ОСОБА_3 , перебував в трудових відносинах, в силу зазначених вимог закону, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного товариства у її заподіянні.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 8 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.

Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку посилається відповідач у справі.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено.

Оскільки, відповідачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено, що зазначена подія сталася внаслідок непереборної сили або умислу ОСОБА_2 , а ступінь вини потерпілого є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України, та не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18).

Таким чином, у спірному випадку, ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого, як того припускає представник відповідача.

Отже, шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець ( джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричиненням шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам, дітям, а також іншим особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 вказаної постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу, як сину загиблого батька моральних страждань, ступінь вини відповідача, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність змін у їх життєвих стосунках.

Суд приймає до уваги, що сам факт загибелі батька позивача, за викладених обставин, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останнього, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку, позивачем не обґрунтовано розмір (300 000 грн.) моральної шкоди, не наведено критеріїв з яких особа виходила, визначаючи саме такий розмір, не надано висновку психологічної експертизи з даного приводу чи інших належних доказів в підтвердження такої вимоги.

При цьому, суд також враховує відсутність вини відповідача в настанні смерті ОСОБА_2 , оскільки смерть останнього сталася внаслідок його власної необережності та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті, суд погоджується з тим, що позивачу завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть батька. Водночас, враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з вини ОСОБА_2 , є невиконання останнім вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України, є підставою для зменшення розміру відшкодування такої шкоди.

Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., що на думку суду є належним відшкодуванням у цьому випадку.

Так, суд визначив розмір такої шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах, а саме: у постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі №355/812/17 та у постанові Верховного Суду від 1 грудня 2021 року у справі №127/13341/20.

Судом, також враховано приклади розгляду аналогічних справ про стягнення моральної шкоди згідно з практикою апеляційних судів у справах: №757/13928/20, №733/273/21, №729/285/21, №742/1691/21 та ряді інших де було стягнуто 100 тисяч грн., у справі № 381/439/21 - 50 тисяч грн. Судами присуджувались також від 200 тисяч до 300 тисяч грн.

При цьому, судом вирішено стягнути на користь позивача 100 000 грн. з урахуванням встановлених обставин щодо грубої необережності самого потерпілого та виходячи із глибини фізичних та душевних страждань позивача у зв`язку із загибеллю батька останнього.

Згідно практики ЄСПЛ деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При ньому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

Окрім цього, суд звертає увагу, що зазначені вище обставини, були встановлені та досліджені судом першої та апеляційної інстанції у справі № 357/10866/21, де з аналогічними вимогами до суду зверталася ОСОБА_6 , яка також діяла і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року, позов задоволений частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_6 , яка також, діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 , моральну шкоду, заподіяну смертю ОСОБА_2 в сумі 30 000 гривень, тобто по 15 000 гривень кожному ( а. с. 7-13 ).

Постановою Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року змінено, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_6 , яка також, діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 , моральну шкоду, заподіяну смертю ОСОБА_2 в сумі 200 000 гривень, тобто по 100 000 гривень кожному ( а. с. 14-22 ).

Вищевказане судове рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України "Про судовий збір").

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до п/п 1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є майновими вимогами, оскільки позивач визначив її у грошовому вимірі.

При зверненні до суду із позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3000 грн. (300 000 грн х 1%).

Позивач судовий збір при зверненні до суду не сплачував, оскільки звільнений від його сплати на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1 073,60 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 23, 263, 1166, 1167, 1168, 1172, 1187 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 77, 78, 81, 82, 133, 141, 187, 211, 263-265, 273, 274, 353-355 ЦПК України, пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, пунктами 3, 4, 9 Постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю, - задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну смертю в розмірі 100 000 ( сто тисяч ) гривень.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 гривень ( ода тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса: АДРЕСА_1 , адреса листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (адреса місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ).

Повний текст судового рішення виготовлено 29 вересня 2023 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов