Справа № 638/3048/19
Провадження № 2/638/251/23
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Подус Г.С.,

при секретарі - Гасан М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів,

встановив:

04.03.2019 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів, в якому просили суд визнати правочин договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 01.05.2015 року №264, посвідчений приватним нотаріусом Макушевою Наталією Віталіївною, між громадянином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним; відновити право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 , а саме право власності на 63/100 квартири АДРЕСА_2 на праві приватної власності ОСОБА_1 та право власності на 37/100 квартири АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; та стягнути з відповідача ОСОБА_3 судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 мешкав у квартирі АДРЕСА_2 з матірю ОСОБА_5 . Зареєстрований ОСОБА_1 по адресу: АДРЕСА_1 з 22.12.1975 року. Після смерті матері позивача ОСОБА_5 рішенням виконавчого комітету рахунок кімнати в квартирі АДРЕСА_2 було переоформлено на ОСОБА_1 22.11.1996 року міським центром приватизації державного житлового фонду ОСОБА_1 та його доньці ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на 37/100 квартири АДРЕСА_2 від 22.11.1996 №1-96-83-862-И1 на праві спільної приватної власності. Після смерті сусідки, 29.12.1997 року між її спадкоємцем, ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу 63/100 кв. АДРЕСА_2 №Н7-1462 від 29.12.1997 року. ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 05.01.2000 року. З 1999 року в квартирі мешкала ОСОБА_2 , але після вступу на навчання до університету, вимушено проживала у гуртожитку. Оскільки квартира була у незадовільному санітарному стані та у зв`язку із відсутністю коштів на капітальний ремонт, певний час в квартирі ніхто не жив, натомість комунальні платежі сплачувалися вчасно і в повній мірі, заборгованість за комунальними платіжками відсутня. Наприкінці 2013 року було розпочато ремонт та ОСОБА_2 переїхала жити до квартири, але через тяжку хворобу у лютому 2015 року вимушена була переїхати жити до квартири матері, оскільки потребувала догляду, після закінчення лікування у грудні 2015 року повернулася до власного житла, через продовження ремонту та поганий стан здоров`я часто залишалася в квартирі матері. 04 березня 2016 року ОСОБА_1 зателефонував друг ОСОБА_7 , який допомагав робити ремонт і розповів, що йому зателефонувала сусідка, яка мешкає на нижчому поверсі у квартирі АДРЕСА_3 і сказала, що вона коли виходила з квартири, почула голоси на нашому поверсі і піднялась на 4 поверх щоб привітатися, але побачила невідомих ій чоловіків, які намагалися відкрити двері нашої квартири. ОСОБА_1 викликав поліцію та приїхав додому, піднявшись на поверх побачив невідомих чоловіків, які представилися власниками квартири і показали відповідний оспорюваний договір купівлі-продажу №264, посвідчений приватним нотаріусом Макушевою Наталею Віталіївною між громадянином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 01 травня 2015 року. Ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 , не вчиняли будь-які правочини направлені на відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , не брали на себе жодних кредитних зобов`язань. Було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, з якої їм стало відомо, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Макушевою Наталією Віталіївною було внесено запис про право власності 9553211 01.05.2015 на підставі договору купівлі-продажу 264 від 01.05.2015 щодо зміни об?єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 . 3 вищеназваної інформаційної довідки також вбачається, що приватний нотаріус Макушева внесла інформацію про те, що ОСОБА_4 є власником нерухомого майна на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 17.02.1995 Центром (відділом) приватизації житлового фонду Харківської міської ради. 09 березня 2016 року до Єдиного реєстру судових розслідувань було внесено матеріали досудового розслідування за №0001138 щодо заволодіння нерухомим майном шляхом шахрайства, на цей час досудове слідство триває. Як пізніше стало відомо з розмови з ОСОБА_4 , який відповідно до оспорюваного договору є продавцем, 24.06.2014, його паспорт (який зазначено в договорі), ідентифікаційний код, військовий квиток, водійське посвідчення та інші документи було викрадено, в той же день він звернувся до Фрунзенського районного відділу міліції та подав заяву про крадіжку документів, наступного ж дня в газеті «Премьєр» було надруковано оголошення про крадіжку документів на ім?я ОСОБА_4 , 1987 року народження та через два тижні ОСОБА_4 отримав новий паспорт. Водночас, за словами ОСОБА_4 він ніколи не був власником квартири АДРЕСА_2 , ніяких договорів не укладав та вперше чує таку адресу і прізвища ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . ОСОБА_4 особові рахунки на оплату комунальних послуг не переоформлював та комунальні послуги не оплачував, в квартирі жодного разу не був, ключів не мав. ОСОБА_3 жодного разу до квартири не з`являлась, натомість, невідомі чоловіки, один з яких представився її зятем, а інший слюсарем намагалися вскрити дверні замки, що свідчить про відсутність ключів від квартири, комунальні послуги не оплачувала, особові рахунки не переоформлювала, на зв`язок з нами не виходила. Таким чином, вважаємо, що укладення договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири за адресою АДРЕСА_1 від 01.05.2015 № 264, укладений в присутності приватного нотаріуса Макушевої Наталії Віталіївни, між громадянином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 порушило наше захищене державою право власності на нерухоме майно.

В судове засідання представник позивачів та позивачі не з`явилися, надали клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, вказала на їх безпідставність. Окрім того відповідачем подано відзив на позовну заяву Вх. №43915 від 11.09.2019 року, в якому проти позовних вимог заперечувала, вказала, що враховуючи позовні вимоги позивача доцільно відповідачем визначити нотаріуса.

Позивачами надано відповідь на відзив в якій вказали, що ОСОБА_3 пропустила строки звернення для подачі відзиву.

Відповідач ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про поважність причин відсутності суду не повідомив.

ОСОБА_4 надав до суду письмові пояснення, в яких вказав, що він визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зазначив, що 24.06.2014 року його документи ( паспорт, ідентифікаційний код, військовий квиток, водійське посвідчення та інші документи) було викрадено,він звернувся до Фрунзенського районного відділу міліції та подав заяву про крадіжку. Також зазначив, що ніколи не був власником квартири АДРЕСА_2 . Вказує, що він не укладав жодних договорів в присутності приватного нотаріуса Макушевої Наталії Володимирівни.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» 11 від 17.04. 2014 р., розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправдних зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Оцінюючи правову та фактичну складність справи, слід враховувати, зокрема, наявність обставин, що утруднюють розгляд справи; кількість співпозивачів, співвідповідачів та інших учасників процесу; необхідність проведення експертиз та їх складність; необхідність допиту значної кількості свідків; участь у справі іноземного елемента та необхідність з`ясування і застосування норм іноземного права. Оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту, зокрема, у зв`язку зі зміною позовних вимог, вивченням матеріалів справи, заявленням клопотань, оскарженням ухвалених судових рішень.

Разом із тим слід взяти до уваги, що справа на розгляді перебуває з 04.03.2019 року, по справі неодноразово призначались експертизи, які так і не були проведені з вини учасників процесу. Окрім того, позивачі неодноразово не з`являються до судових засідань. Представник позивачів також необґрунтовано клопоче суд про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.04.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.07.2019 року витребувано докази по справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.12.2020 року призначено судово-почеркознавчу експертизу.

18.05.2021 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов лист Харківського Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» про залишення експертизи без виконання через несплату вартості робіт по проведенню експертизи.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.12.2022 року призначено судово-почеркознавчу експертизу.

27.06.2023 року на адресу Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов лист Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» про неможливість надання висновку експерта.

28.08.2023 року Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито підгоовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 22.11.1996 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної власності належить 37/100 частини комунальної квартири. (а.с. 13)

Згідно Договору купівлі продажу №Н7-1462 29.12.1997 року укладеного на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 63/100 частини комунальної квартири. (а.с. 11)

Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сімї та прописки, ОСОБА_1 був прописаний за адресою: АДРЕСА_1 з 22.12.1975 року, а ОСОБА_2 була прописана за адресою: АДРЕСА_1 з 05.01.2000 року. (а.с. 12)

Відповідно до Рішення виконавчого комітету №69/51 від 10.03.1989 року, переоформлено особистий рахунок на кімнату АДРЕСА_4 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №54836724 від 10.03.2016 року, 01.05.2015 року приватним нотаріусом Макушевою Наталією Віталіївною Харківського міського нотаріального округу Харківської області посвідчено договір купівлі- продажу №264.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, оспорювання, зокрема визнання правочину недійсним входить до способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Разом з тим, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Одним з різновидів договорів є договір купівлі-продажу вимоги до якого передбачені Главою 54 Підрозділу 1 Розділу ІІІ ЦК України.

Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, яка регламентує зокрема у частинах 2 і 3, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2023 року по справі № 522/9246/19.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивачами в заяві не вказано які саме норми закону було порушено під час укладення спірного договору.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що учасником справи заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, з огляду на що зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Спірний договір купівлі продажу №264 укладено 01.05.2015 року.

Позивачі не вказують дату коли саме вони дізналися про порушення їх прав, не вказують коли їм стало відомо про те, що квартира вибула з їх володіння.

Однак, при подачі позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 долучено довідку №54836724, з якої вбачається факт реєстрації спірного договору та те, що власником є ОСОБА_3 , дата формування довідки 10.03.2016 рік.

Позивачі не клопотали суд про поновлення строків позовної давності, тому суд рахує строк давності з моменту укладення спірного договору №264, а саме з 01.05.2015 року, а отже кінцевим днем звернення є 02.05.2018 рік.

Враховубчи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 02.10.2023 року.

Суддя: