Номер провадження: 22-ц/813/3996/23
Справа № 523/6870/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 січня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила визнати факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 ; визнати будинок АДРЕСА_1 , спадковим майном, встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_3 ; визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2001 році померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В зазначеному будинку з 1986 року позивачка та її дочка ОСОБА_2 проживали разом з ОСОБА_3 за згодою останньої та вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Позивачка зазначила, що після смерті ОСОБА_3 вона фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки проживала разом з нею по день смерті, однак не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса через те, що свідоцтво на житловий будинок, яке було видане ОСОБА_3 , не було зареєстроване нею в КП ОМБТІ.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка є донькою позивачки також претендує на спірний будинок, оскільки проживала спільно з ОСОБА_3 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 січня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Головне управління ДПС в Одеській області у поданій до суду апеляційній скарзі, як особа яка не приймала участі у цій справі посилається на те, що суд ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до порушення прав скаржника, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції від 05 січня 2017 року та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у ЦК УРСР, чинному на день смерті ОСОБА_3 , на відміну від діючого ЦК України, не існування конструкції «відумерлої спадщини», так, зокрема, у випадках, коли у спадкодавця відсутні спадкоємці ні за законом, ні за заповітом, спадщина за правом спадкоємства автоматичного переходила до держави, що залишилось поза увагою суду під час вирішення справи.

Правом на відзив відповідачка не скористалася.

13 вересня 2023 року від ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ляшенко Е.М., надійшла заява про закриття апеляційного спровадження, яка мотивована відсутністю у скаржника повноважень на оскарження рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 січня 2017 року.

15 вересня 2023 року від ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ляшенко Е.М., надійшло клопотання про відмову у задоволенні апеляційної скарги у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника скаржника за доводами апеляційної скарги, пояснення позивачки та її представника, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд керувався ст.ст. 548-549 ЦК України в редакції 1963 року, і виходив з того, що позивачкою доведені підстави позову, оскільки судом встановлено, що вона є спадкоємецею, яка фактично вступила в управління спадковим майном, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а отже вважається такою, що прийняла спадщину.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , яка постійно проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 який належав їй на праві особистої приватної власності, згідно рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси №426/3 від 12 травня 1964 року.

Суд вважав встановленим, що спільно з ОСОБА_3 , як члени сім`ї проживали ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Відповідно до листа КП «БТІ « ОМР №474739.67.16 від 19 липня 2015 року інвентарна справа на будинок АДРЕСА_1 відсутня.

Згідно листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори №1910/01-16 від 02 червня 2016 року спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_3 не заводилась.

За змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі ЦК України), який набрав чинності з 01 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Тлумачення статті 5 та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності, абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 ЦК Української РСР); якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК Української РСР).

Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 15 частини першої статті 555 ЦК Української РСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.

З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК Української РСР закріплювався перехід спадщини до держави та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК Української РСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №671/22/19 (провадження N 61-9511сво19).

До спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 у 2001 році, застосуванню підлягають норми ЦК Української РСР.

У частині першій статті 555 ЦК Української РСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

У справах про спадкування щодо спадщини, яка відкрилася до 01 липня 2003 року, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава в особі уповноваженого органу.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі №621/895/17 (провадження N 61-15792св19).

У позовній заяві ОСОБА_1 відповідачем за вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно визначила свою дочку ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої та третьої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №344/16101/17 (провадження №61-9395св20).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).

Відповідно до частин другої та третьої статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Тлумачення вказаних норм процесуального права свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Позивачка у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, проте вирішив спір по суті.

Враховуючи викладені вище обставини справи та вимоги статті 555 ЦК Української РСР, належним відповідачем у справі є держава в особі уповноваженого органу.

Встановлюючи обставини та надаючи правовий аналіз заявленим у справі вимогам, суд першої інстанції у рішенні не дав належної оцінки суб`єктному складу судового процесу та вирішив спір до ОСОБА_2 , яку позивачка визначила відповідачем.

За таких обставин оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, висновки суду про задоволення позовних вимог зроблені за неналежного суб`єктного складу, отже, є помилковими, а судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права.

З огляду на вказане, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно суд першої інстанції мав відмовити за суб`єктним складом у зв`язку з залученням неналежного відповідача.

Отже суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

На вказане суд першої інстанції не звернув належної уваги, і дійшов передчасних висновків про задоволення позову ОСОБА_1 .

Нормами Цивільного процесуального кодексу України не передбачено вирішення апеляційною інстанцією питання про залучення відповідачів.

При цьому апеляційний суд не надає правової оцінки іншим доводам апеляційної скарги та обставинам, якими скаржник заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки це може мати місце під час розгляду справи із усіма належними відповідачами по справі.

Апеляційний суд також зауважує, що закриття апеляційного провадження з підстав зазначених стороною позивачки у поданому клопотанні та відмова в задоволенні апеляційної скарги у зв`язку зі спливом строків позовної давності процесуальним законом не передбачено.

Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30), іншим, окрім проаналізованих вище доводам сторін, апеляційний суд оцінки не дає, як таким, що ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, а також з огляду на встановлення порушення суб`єктного складу відповідачів, яке є обов`язковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 січня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицького