Справа №487/7753/20
Провадження № 22-ц/812/62/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

Syksta Dovydas (Шикшта Довідас)

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Цурканом Р.С., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) про відшкодування шкоди

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року Приватне акціонерне товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал») звернулось до суду з позовом до Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) про відшкодування шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 28 квітня 2017 року між ПрАТ «СК «Арсенал» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 514/17-Т/К/01, згідно якого ПрАТ «СК «Арсенал» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «AUDI Q7», д/н НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

09 грудня 2017 року в м. Миколаєві на перехресті вул. М. Морська та вул. Чкалова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «AUDI Q7», д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Toyota Hilux», д/н НОМЕР_2 під керуванням Syksta Dovydas (громадянина Литви).

Вказана ДТП трапилася в зв`язку з порушенням ПДР України водія автомобіля «Toyota Hilux». д/н НОМЕР_2 . Syksta Dovydas. Вина підтверджується постановою Заводського районного суду м. Миколаєва по справі № 487/6583/17.

Внаслідок даної ДТП автомобілю «AUDI Q7», д/н НОМЕР_1 , були спричинені значні механічні пошкодження, а його власнику завданий матеріальний збиток.

Таким чином, ПрАТ «СК «Арсенал» на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу № 514/17-Т/К/01 від 28 квітня 2017 року, розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту, здійснило виплату страхового відшкодування на загальну суму 933 767,14 грн.

Вказують, що оскільки, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Toyota Hilux», д/н НОМЕР_2 , була застрахована відповідно Зеленої карта LT/03/ED6605145, ПрАТ «СК «Арсенал» має право зворотної вимоги до МТСБУ.

Проте, МТСБУ здійснило виплату в розмірі 100 000,00 грн., тобто в межах ліміту відповідальності Страховика на території України.

Отже, невідшкодована частина понесених витрат на відновлювальний ремонт автомобіля «AUDI Q7», д/н НОМЕР_1 складає 833767,14 грн., з розрахунку 933767,14 -100000,00=833 767,14 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути на свою користь із відповідача суму майнової шкоди у розмірі - 833767,14 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) на користь ПрАТ«Страхова компанія «Арсенал» на відшкодування майнової шкоди - 833 767, 14 грн., на відшкодування витрат на перекладача 20 169, 50 грн. та судового збору - 12506,50 грн.

Задовольнлячи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що у Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) є обов`язок сплатити ПрАТ «СК «Арсенал» різницю між фактичним розміром шкоди - 933 767, 14 грн. і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) МТСБУ 100 000 грн., що складає 833 767, 14 грн.

Також, суд зазначав, що йому не надано будь-якого доказу на підтвердження того, що Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) перебував в Україні 09 грудня 2017 року, як військовослужбовець у складі збройних сил однієї Договірної Сторони Північноатлантичного договору (або держави, яка бере участь у програмі «Партнерство заради миру») у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків (був направлений для проходження військової служби в Україні).

При цьому, у листі Міністерства Оборони України від 05 жовтня 2021 року за № 315/6/8091 вказано, що у Міністерстві відсутні інформація та докази того, що водій автомобіля «Toyota Hilux», д/н НОМЕР_2 , Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) 09 грудня 2017 року на момент ДТП знаходився при виконанні своїх службових обов`язків на території України.

Будь-які обставини, які вказують на відсутність правових підстав для відшкодування шкоди саме Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) згідно положень Угоди між сторонами Північноатлантичного договору стосовно статусу їхніх збройних сил - відсутні.

Крім того, врахувавши наданий суду рахунок-фактуру, підлягає стягненню з Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) на користь ПрАТ «СК «Арсенал» на відшкодування витрат на перекладача 20 169, 50 грн.

В апеляційній скарзі Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) вказує, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції та просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, що суд, приймаючи рішення від 15 вересня 2022 року, по суті неправильно застосував положення ратифікованих Україною міжнародних договорів, не вчинив дій для встановлення усіх істотних фактичних та юридичних обставин, необґрунтовано, досліджуючи докази, віддав перевагу листу Міністерства оборони України від 5 жовтня 2021 року.

Посилається на те, що 02 березня 2000 року Україна Законом № 1510-НІ «Про ратифікацію Угоди між Державами- учасницями Північноатлантичного Договору та іншими державами, які беруть участь у програмі "Партнерство заради миру", щодо статусу їхніх збройних сил та Додаткового протоколу до цієї Угоди» ратифікувала НАТО УСЗС. Ратифікувавши НАТО УСЗС Україна стала державою, яка безпосередньо застосовує норми ПЗМ, тобто Україна, якщо інакше не передбачено ПЗМ УСЗС, застосовує та дотримується всіх зобов`язань, передбачених НАТО УСЗС.

Положення НАТО УСЗС регламентують порядок відшкодування шкоди третім особам на території іншої договірної сторони військовослужбовцями, які (не)виконують службові обов`язки на території іншої договірної сторони. Частиною 5 статті VIII НАТО УСЗС встановлено процедуру розгляду та відшкодування заподіяної шкоди.

Приймаюча сторона, в даному випадку Україна, отримавши інформацію про шкоду, заподіяну третім особам військовослужбовцем іншої договірної сторони під час виконання службових обов`язків, досліджує її та приймає рішення відповідно до свого законодавства та зі своїх коштів відшкодовує шкоду, завдану постраждалій особі. Про кожен випадок завдання шкоди необхідно проінформувати державу, військовослужбовець якої таку шкоду завдав. Сторона (Україна), яка відшкодувала шкоду, завдану військовослужбовцем іншої договірної сторони, має право, керуючись пунктом с) частини 5 статті VIII НАТО УСЗС, вимагати з іншої договірної сторони, військовослужбовець якої завдав шкоди, відшкодування частини витрат. Якщо відповідальність за шкоду несе лише військовослужбовець сторони, що надсилає, застосовується підпункт і) згаданого пункту, тобто розмір вчиненої шкоди розподіляється - 75% стороні (що направляє), військовослужбовець якої заподіяв шкоду, та 25% іншій Договірній стороні (що приймає), на території якої була заподіяна шкода.

Звертає увагу, на те що листом від 5 жовтня 2021 року Міністерство оборони України не спростувало, що він, як військовослужбовець Збройних Сил Литви виконував службові обов`язки в Україні.

Вказує, що Міністерство оборони України не зверталось до Збройних Сил Литви або Міністерства державної оборони з метою підтвердження того, що він на території України виконував службові обов`язки. Суд, вирішуючи питання про виконання ним службових обов`язків повинен був з`ясувати усі суттєві фактичні обставини справи та уважно їх дослідити. У даному випадку питання його відповідальності безпосередньо залежить від детального з`ясування та дослідження обставин справи щодо виконання ним службових обов`язків на території України, проте як видно з рішення, винесеного судом 15 вересня 2022 року, Суд не з`ясував усіх істотних фактичних обставин справи, пов`язаних з моєю службою.

Правом на подачу відзиву ПрАТ «СК «Арсенал» не скористалася.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У своїх листах, направлених до апеляційного суду ПрАТ «СК «Арсенал» та відповідач просили слухати справу за їх відсутності. Вищенаведене в силу частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за відсутності сторін.

На спростування висновків суду першої інстанції, до апеляційної скарги відповіадчем долучено копію штабу оборони Збройних Сил Литви від 30 вересня 2022 року щодо проходження останнім служби у навчальній операції в Україні на час скоєння ДТП та лист-роз`яснення юридичного Департаменту Збройних Сил Литви від 12 липня 2021 року щодо дії міжнародних договорів.

Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі N 704/192/18.

Враховуючи те, що вказана довідка та лист має визначальне значення для вирішення спору, надані до суду докази не є новими, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність долучення її до матеріалів справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини 1 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 28 квітня 2017 року між ПрАТ «СК «Арсенал» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 514/17-T/K/01 (щодо автомобіля марки «AUDІQ7», д/н НОМЕР_3 ), згідно якого ПрАТ «СК «Арсенал» взяло на себе зобов`язання при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику (або на рахунок станції технічного обслуговування) (п.п. 24.1.3; 27 договору).

У договорі зазначено, що страховик бере на себе зобов`язання компенсувати прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, які носять ознаки ймовірності та випадковості (страхові випадки). До страхових ризиків відносяться «збитки внаслідок ДТП» - будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу, його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП (п. 22.2.2 договору). Страхова сума визначена у договорі - 2 625 000 грн. (п.п. 10, 10.1 договору)( т.1 а.с.5-9).

09 грудня 2017 року о 13 год. 05 хв. у м. Миколаєві на перехресті вул. Мала Морська та вул. Чкалова водій Шикшта Довідас, керуючи транспортним засобом Toyota Hilux, державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Мала Морська від проспекту Центрального вбік вул. Дунаєва, та під`їжджаючи до перехрестя вул. Мала Морська та вул. Чкалова був неуважним, не слідкував за дорожньою обстановкою та при виїзді з другорядної дороги не надав перевагу транспортному засобу Audi Q7, державний номерний знак НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, та допустив зіткнення з ним. Після чого продовжив самовільний рух та здійснив зіткнення з транспортним засобом Nissan Note 1.6, державний номерний знак НОМЕР_5 , який рухався по вул. Мала Морська від вул. Дунаєва в бік проспекту Центрального. Внаслідок дорожно -транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки (т.1 ас.59-60).

Вказана ДТП сталася у зв`язку з порушенням Шикшта Довідас п.п. 2.3 «б», 16.11 Правил дорожнього руху України.

Внаслідок ДТП транспортному засобу Audi Q7, державний номерний знак НОМЕР_4 було заподіяно значні матеріалі збитки.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2017 року у справі № 487/6583/17 Шикшта Довідас визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статті 124 КУпАП.

Згідно рахунків №К330001084/К3С00001188 від 22 грудня 2017 року, №К330001084/К3С00001290 від 15 лютого 2018 року, №К330001084/К3С00001374 від 21 березня 2018 року, №К330001340/К3С00001454 від 12 квітня 2018 року, що видані ТОВ «ЗС ГРУПП» (яким надаються послуги з ремонту транспортних засобів), вартість ремонту транспортного засобу Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_4 , з урахуванням матеріалів, становить -933 767, 14 грн.( 630 202, 40 грн. + 196 305, 92 грн.+ 6190, 15 грн.+ 101 068, 67 грн.).

Відповідно до страхових актів № 006.01361317-1 від 12 січня 2018 року, № 006.01361317-2 від 01березня 2018 року, № 006.01361317-3 від 11 квітня 2018 року, № 006.01361317-4 від 26 квітня 2018 року ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» вирішено виплатити страхове відшкодування ОСОБА_1 у зв`язку із настанням ДТП за участю Шикшта Довідас, внаслідок чого був пошкоджений автомобіль Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_4 , у таких сумах: - 630 202, 40 грн.; - 196 305, 92 грн.; - 6190, 15 грн.; - 101 068, 67 грн., а всього 933 767, 14 грн.

Платіжними дорученнями № 99 від 23 січня 2018 року, №985634 від 06 березня 2018 року, від 12 квітня 2018 року, 02 травня 2018 року підтверджується, що ПрАТ «СК «Арсенал» сплачено ТОВ «ЗС ГРУПП»: - 630 202, 40 грн., - 196 305, 92 грн., - 6190, 15 грн.,- 101 068, 67 грн., а всього 933 767, 14 грн. т.1 а.с.52-55

Згідно платіжного доручення № 2845 від 29 березня 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України сплатило ПрАТ «СК «Арсенал» 100 000 грн. як страхове відшкодування за транспортним засобом НОМЕР_1 ( т.1 а.с.175).

Установлено та не заперечується, що відносно транспортного засобу Toyota Hilux, д.н.з. НОМЕР_2 , був виданий страховий сертифікат "Зелена картка" НОМЕР_6 , страхова компанія SWEDBANK LIZINGAS(т.1 а.с 62, 63, т.2 а.с.100-101).

В матеріалах справи наявна копія претензії позивача за вих.3/К від 29 жовтня 2019 року адресована відповідачеві про необхідність сплати ним коштів у порядку регресу у розмірі 833 767 грн.14 коп. Доказів направлення та отримання такої матеріали справи не містять( т.1 а.с.64,65, 66).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про їх доведеність.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі "Де Жуфр да ла Праделль проти Франції" (De Geouffre de la Pradelle v. France) від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша, друга статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення (пункти 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

Заперечуючи проти позову, відповідач Довідас Шикшта зазначав, що на час скоєння ДТП 09 грудня 2017 року він як військовослужбовець Збройних сил Литви виконував свої службові обов`язки в Україні. 02 березня 2000 року Україна Законом №1510-ІІІ «Про ратифікацію Угоди між Державами - учасницями Північноантлантичного договору та іншими державами, які беруть участь у програмі «Партнерство заради миру» (далі УСЗС ПЗМ) щодо статусу збройних сил та Додаткового протоколу до цієї Угоди ратифікувала Угоду між сторонами Північноатлантичного договору стосовно статусу їхніх збройних сил від 19 червня 1951 року (далі - НАТО УСЗС). Ратифікувавши НАТО УСЗС Україна стала державою, яка безпосередньо застосовує ПЗМ УСЗМ, тобто Україна, якщо інакше не передбачено ПЗМ УСЗС, застосовує та дотримується всіх зобов`язань, передчасних НАТО УСЗС. Положеннями НАТО УСЗС регламентовано порядок відшкодування шкоди третім особам на території іншої договірної сторони військовослужбовцями, які виконують свої службові обв`язки на території іншої договірної сторони. Частина 5 статті УІІІ НАТО УСЗС встановлено процедуру розгляду та відшкодування заподіяної шкоди.

А відтак, позивач який просить відшкодувати шкоду, керуючись вищевказаними нормами міжнародних договорів, мав би звернутися до Міністерства оборони України, а не до нього як військовослужбовця Збройних Сил Литви безпосередньо.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції належної уваги на вказані заперечення уваги не звернув.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ВРУ), є частиною національного законодавства України; укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Положення про пріоритетність норм міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана ВРУ, закріплена, зокрема, у частині 2 статті 10 ЦК України.

Так, Законом України N 1510-III від 02 березня 2000 року було ратифіковано Угоду між державами - учасницями Північноатлантичного Договору та іншими державами, які беруть участь у програмі "Партнерство заради миру", щодо статусу їхніх збройних сил (далі УСЗС ПЗМ) та Додатковий протокол до цієї Угоди.

Так, відповідно до статті 1 Угоди УСЗС ПЗМ Держави-учасниці Північноатлантичного Договору та іншими державами, які беруть участь у програмі "Партнерство заради миру" та держави, які прийняли запрошення до участі у програмі "Партнерство заради миру", запропонованої та підписаної главами держав та урядів держав-членів Організації Північноатлантичного Договору в Брюсселі 10 січня 1994 року, і приєднуються до Рамкового документа "Партнерство заради миру" складаючи разом Держави, що беруть участь у програмі "Партнерство заради миру" та, крім іншого, домовились про таке, якщо інше не передбачено цією Угодою та будь-яким додатковим протоколом по відношенню до її Сторін, всі Держави-учасниці цієї Угоди застосовують положення Угоди між Сторонами Північноатлантичного Договору щодо статусу їхніх збройних сил, яку вчинено у Лондоні 19 червня 1951 р. та яка надалі іменується НАТО УСЗС, таким чином, ніби всі Держави-учасниці цієї Угоди є Сторонами НАТО УСЗС.

Статтею 1 Угоди між сторонами Північноатлантичного договору стосовно статусу їхніх збройних сил, підписаної 19 червня 1951 року та застосовується Україною з 26 травня 2000 року визначено:

a) "збройні сили" означає членів особового складу сухопутних, військово-морських або військово-повітряних сил однієї Договірної Сторони під час їхнього перебування на території іншої Договірної Сторони в районі дії Північноатлантичного договору (950_008) у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, однак для цілей цієї Угоди дві заінтересовані Договірні Сторони можуть домовитися про те, що деякі особи, підрозділи чи формування не вважаються такими, що є складовою частиною "збройних сил" або належать до них;

d) "Держава, що направляє" означає Договірну Сторону, якій належать збройні сили;

e) "Держава, що приймає" означає Договірну Сторону, на території якої розміщено збройні сили або цивільний компонент, незалежно від того, чи базуються вони на цій території, чи здійснюють через неї транзит;

f) "військові органи влади Держави, що направляє" означає ті органи влади Держави, що направляє, уповноважені відповідно до її законодавства забезпечувати дотримання військового законодавства цієї Держави стосовно членів її збройних сил або цивільного компонента;

Ця Угода застосовується до органів влади адміністративно-територіальних одиниць Договірних Сторін у межах їхніх територій, до яких застосовується чи на які поширюється Угода відповідно до статті XX так, як вона застосовується до центральних органів влади цих Договірних Сторін, за умови, проте, що майно, яке належить адміністративно-територіальним одиницям, не вважається власністю Договірної Сторони в значенні статті VIII.

Частиною 5 стаття VIII Угоди визначено, що претензії (інші, ніж претензії за контрактом і ті, до яких застосовуються пункти 6 або 7 цієї статті), заявлені у зв`язку з діями або бездіяльністю членів збройних сил чи цивільного компонента під час виконання службових обов`язків або у зв`язку з будь-якими іншими діями, бездіяльністю чи подіями, за які збройні сили або цивільний компонент несуть відповідальність відповідно до закону, що завдали шкоди на території Держави, що приймає, третім сторонам, іншим, ніж будь-яка з Договірних Сторін, розглядаються Державою, що приймає, відповідно до таких положень:

b) Держава, що приймає, може здійснювати врегулювання будь-яких таких претензій, а виплата погодженої або визначеної рішенням суми здійснюється Державою, що приймає, в її валюті;

c) така виплата, яка здійснюється в результаті врегулювання або вирішення справи належною судовою інстанцією Держави, що приймає, чи остаточне рішення про відмову у виплаті, яке винесла така судова інстанція, є обов`язковими й остаточними для Договірних Сторін;

d) повідомлення про виплату за будь-якою претензією, що здійснюється Державою, що приймає, надсилається заінтересованим Державам, що направляють, разом з детальним звітом й запропонованим розподілом відповідно до зазначених нижче рубрик "i", "ii" та "iii" підпункту "е". У разі неотримання відповіді протягом двох місяців запропонований розподіл уважається прийнятим;

e) витрати, необхідні для задоволення претензій відповідно до попередніх підпунктів і пункту 2 цієї статті, розподіляються між Договірними Сторонами так:

i) у випадках, коли відповідальною є лише Держава, що надсилає, ухвалена чи встановлена сума розподіляється в такій пропорції: 25% сплачується Державою, що приймає, 75% - Державою, що направляє;

ii) у випадках, коли більше, ніж одна Держава, є відповідальною за шкоду, ухвалена чи встановлена сума розподіляється між ними порівну; проте, якщо Держава, що приймає, не належить до Держав, відповідальних за завдання шкоди, її виплата становить половину суми, що підлягає виплаті кожною з Держав, що направляє;

iii) у випадках, коли шкоди завдали збройні сили Договірних Сторін та неможливо віднести її до певних збройних сил, ухвалена чи встановлена сума розподіляється між відповідними Договірними Сторонами порівну; проте, якщо Держава, що приймає, не є однією з Держав, збройні сили якої завдали шкоди, її виплата становить половину суми, що підлягає виплаті кожною з відповідних Держав, що направляє;

iv) кожного півроку заінтересованим Державам, що направляють, разом із запитом про компенсацію надсилається звіт про суми, сплачені Державою, що приймає, за піврічний строк щодо кожного випадку, стосовно якого прийнято запропонований розподіл на процентній основі. Така компенсація здійснюється в найкоротший строк у валюті Держави, що приймає;

f) у випадках, коли застосування положень підпунктів "b" та "e" цього пункту викличе в Договірної Сторони серйозні труднощі, вона може звернутися до Північноатлантичної ради з проханням організувати врегулювання іншого характеру;

g) член збройних сил або цивільного компонента не є об`єктом будь-яких судових переслідувань у рамках виконання судового рішення, ухваленого проти нього в Державі, що приймає, у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків;

Держава, що направляє, не вимагає імунітету від юрисдикції судів Держави, що приймає, для членів збройних сил або цивільного компонента стосовно цивільної юрисдикції судів Держави, що приймає, крім випадків, зазначених у підпункті "g" пункту 5 цієї статті (частина 9 статті VIII Угоди).

18 квітня 2016 року було підписано Меморандум про взаєморозуміння між Міністерством оборони України та Міністерством національної оборони Литовської Республіки щодо реалізації заходів військової підготовки Збройних Сил України (набрав чинності з 18 квітня 2016 року)( далі- Меморандум).

Відповідно до визначень застосованих у пунктах 1,2,3 статті 1 Меморандуму: приймаюча Сторона - Міністерство оборони України, направляюча Сторона - Міністерство національної оборони Литовської Республіки; особовий склад направляючої Сторони - військовослужбовці чи цивільний компонент Міністерства національної оборони Литовської Республіки та/або Збройних Сил Литовської Республіки.

Приписами стаття 13 Меморандуму визначено, претензії, які виникають у зв`язку або пов`язані з діяльністю, що проводиться в рамках цього Меморандуму на території держави приймаючої Сторони, розглядаються та вирішуються в порядку, визначеному статтею VIII НАТО УСЗС.

Відповідно до довідки штабу оборони Збройних Сил Литви від 30 вересня 2022 року №S-1285, сержант Довідас Шикшта, керуючись наказом керівника Об`єднаного штабу Збройних Сил Литви №V-477 від 10 листопада 2017 року, починаючи з 15 листопада 2017 року по 15 березня 2018 року проходив службу у навчальній операції в Україні в навчальних цілях Збройних Сил України, про що було видано наказ про відрядження KL-272RN (т.2 а.с. 189,190).

Отже, за вищевказаних обставин позовна вимога про відшкодування шкоди в порядку регресу не може бути звернена безпосередньо до відповідача, який є військовослужбовцем Збройних Сил Литви, якого позивач визначив відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 статті 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням "відповідач" - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 статті 51 ЦК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як вбачається із змісту частини 5 статті VIII Угоди між сторонами Північноатлантичного договору стосовно статусу їхніх збройних сил та стаття 13 Меморандуму, Міністерство оборони України як приймаюча сторона розглядає претензії, заявлені у зв`язку з діями або бездіяльністю членів збройних сил чи цивільного компонента під час виконання службових обов`язків або у зв`язку з будь-якими іншими діями, бездіяльністю чи подіями, за які збройні сили або цивільний компонент несуть відповідальність відповідно до закону, що завдали шкоди на території Держави, що приймає, третім сторонам, іншим, ніж будь-яка з Договірних Сторін

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, проте вирішив спір по суті. Належним відповідачем у справі є Міністерство оборони України.

Між тим, Міністерство оборони України, до участі у справі у якості відповідача не залучене, клопотань про його залучення співвідповідачем або заміни неналежного відповідача належним, за цим позовом позивач не заявляв.

Пред`явлені у цій справі позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків Міністерства оборони України та не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому останню не було залучено відповідачем (співвідповідачем), оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Без залучення належного кола відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.

Залучення до участі у цій справі належного відповідача має принципове значення, адже порушене право позивача повинно бути захищено, а рішення суду - виконано, тоді як відповідно до вимог пункту g частини 5 статті VIII Угоди, член збройних сил або цивільного компонента не є об`єктом будь-яких судових переслідувань у рамках виконання судового рішення, ухваленого проти нього в Державі, що приймає, у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.

При цьому апеляційним судом враховується, що на стадії апеляційного провадження залучення до участі у справі як відповідача Міністерства оборони України є неможливим, адже законодавством така процесуальна дія не передбачена.

Згідно частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення. Більш того, під час розгляду справи позивач звернувся до Міністерства оборони України, і на його запит останнім було роз`яснено порядок відшкодування шкоди заподіяної військовослужбовцями збройних син інших держав на території України. Проте позивач вказані роз`яснення до уваги не взяв, клопотання про залучення до участі у справі належного відповідача не заявив. Обмежився лише поданням заяв про розгляд справи без їх представника (т.2 а.с.55-56,57).

Оцінка судом обґрунтованості позовних вимог по суті має відбуватися за участю всіх належних сторін цивільної справи.

Встановлюючи обставини та надаючи правовий аналіз заявленим у справі вимогам, суд першої інстанції у рішенні не дав неналежної оцінки суб`єктному складу судового процесу, хоча відповідач зазначав у відзиві на позов щодо особливостей порядку відшкодування шкоди солдатами іноземної держави, які в Україні виконують свої службові обов`язки та вирішив спір до Довідаса Шикшта, якого позивач визначив відповідачем.

Відповідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову через неналежний склад відповідачів у справі.

За приписами частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду з цим позовом позивачем сплачено 12506 грн.50 коп. судового збору у відповідності до вимог підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», а відтак розмір судового збору за подачу апеляційної скарги повинен складати до вимог підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» - 18759 грн.75 коп.

Відповідач, як нерезидент скористався своїм правом і сплатив судовий збір за подачу апеляційної скарги у іноземній валюті 524 євро 06 євроцентів, що з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним баканом України на день сплати 10 жовтня 2022 року становить 35.797, що і становить 18759 грн.75 коп.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача належить стягнути сплачений останнім судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 18759 грн.75 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (до Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» () на користь Syksta Dovydas (Шикшта Довідас) 18759 (вісімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 75 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді В.В. Коломієць

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.