30.08.2023 Єдиний унікальний номер 205/901/23
Номер провадження: 2/205/1124/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі Позивач) звернулися до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для забудови індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 05.03.1956 року, ОСОБА_3 , була надана земельна ділянка, площею 480 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці у 1965 році батьками позивачів був збудований житловий будинок, який було прийнято в експлуатацію відповідно до чинного на той час законодавства. Згодом адреса такого домоволодіння була змінена з АДРЕСА_1 , на АДРЕСА_2 .

Позивачі вказують, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Спадщину у вигляді 1/2 частини спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина, ОСОБА_4 , та його доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивачі зазначають, що вони звернулися до нотаріальної контори за прийняттям спадщини після смерті батька. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.10.2022 року нотаріусом позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують перенумерацію житлового будинку АДРЕСА_3 , та реєстрація права власності на таке майно за спадкодавцем.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачів ОСОБА_4 , і позивачі так само звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.06.2023 року нотаріусом було також відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують перенумерацію житлового будинку АДРЕСА_3 , та реєстрація права власності на таке майно за спадкодавцем.

У зв`язку з вищевикладеним, позивачі змушені звернутися до суду та просити суд визнати: 1) за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 3) за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 4) за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник Дніпровської міської ради подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог у їхповному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на ті обставини, що матеріалами справи не підтверджено як факт належності спадкового майна спадкодавцю, так і факту зміни нумерації житлового будинку АДРЕСА_3 .

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивачів підтримала позовні вимоги у їх повному обсязі, з мотивів, що викладені у позовній заяві, про що подала суду відповідну письмову заяву.

Представник відповідача Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, з підстав, зазначених у відзиві.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, у судове засідання в особі свого представника не з`явилася, надіслали до суду письмову заяву, в якій просили суд слухати справу за їх відсутності, та винести рішення згідно чинного законодавства.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 06.02.2023 року вирішено витребувати у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок з господарчими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_2 ;

Ухвалою суду від 06.02.2023 року вирішено витребувати у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ: після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ;

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 06.02.1955 року Ленінською райрадою м. Дніпропетровська, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 189, та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Матеріалами також справи підтверджується, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_2 (до шлюбне прізвище ОСОБА_5 ), а ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 (до шлюбне прізвище ОСОБА_5 ), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видано 24.11.1962 року, про що зроблено актовий запис № 2281, свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_3 від 15.09.1984 року, про що зроблено запис за № 1323 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , про що зроблено запис № 113.

Також, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , яке видано 12.04.1956 року, про що зроблено актовий запис № 659.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для забудови індивідуального жилого будинку від 05.03.1956 року на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 480 кв.м. Цільове призначення земельної ділянки: будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Матеріалами справи підтверджено, що такий договір було посвідчено Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06.03.1950 року за реєстровим № 1-793.

Судовим розглядом також встановлено, що актом відводу земельної ділянки від 10.11.1955 року, згідно рішення Виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 11.10.1955 року № 1624 було здійснено в натурі відвід земельної ділянки площею 480 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , під індивідуальне житлове будівництво забудовнику ОСОБА_3 .

Судовим розглядом встановлено, що за своє життя у 1965 році вказаним забудовником було збудовано нерухоме майно, яке складається із: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 64,7 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., літ. Б літня кухня, літ. Д, Ж,З сарай, літ. Л навіс, літ. М- вбиральня, літ. Н душ, № 1-7, І огорожі. При цьому, згідно матеріалів технічної інвентаризації такий об`єкт нерухомого майна збудовано саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.03.2007 року, актовий запис про смерть № 1881.

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19 травня 2022 року, актовий запис про смерть № 1062.

Судом також встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.10.2022 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують перенумерацію житлового будинку АДРЕСА_3 та відсутня державна реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок.

Також судом встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.06.2023 року нотаріусом було також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують перенумерацію житлового будинку АДРЕСА_3 та відсутня державна реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок.

Оскільки позивачі наполягають на тому, що таке домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 належало спадкодавцю, як забудовнику, на праві власності, і постановами органу нотаріату про відмову у видачі свідоцтва про право власності на таке майно підтверджено, що у позасудовому порядку вони не мають можливості оформити свої спадкові права на таке майно, то суд доходить висновку про наявність правових підстав для розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до ст.1216 ЦК України 2003 року спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1219 ЦК України 2003 року до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1268 ЦК України 2003 року передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

У постанові Верховного Суду від 17.09.2020 року по справі № 715/372/19 наведено правовий висновок згідно якого обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, для набуття права на спадкування на об`єкти нерухомого майна безумовною підставою є належність вказаного майна на праві власності спадкодавцю.

Відповідно, майно, що не належало спадкодавцю за життя, право власності на яке не було оформлено у визначеному законом порядку, не може входити до складу спадщини та передаватися в порядку спадкування.

Тобто, для отримання права власності на спірне домоволодіння безумовною має бути обставина належності такого майна на праві власності відповідному спадкодавцю.

В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд вказує, що згідно пункту 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

З аналізу наведених вище положень рішення Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, вбачається, що суд під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

Таким чином, набуття на оформлення права власності на час спорудження спірного домоволодіння уявляла собою певну процедуру, регламентовану чинними на час його спорудження законодавчими актами, за недотримання якої були передбачені негативні наслідки, у тому числі, щодо таких об`єктів нерухомості у особи не виникало прав і обов`язків власника, вона не вправі була розпоряджатись цим об`єктом нерухомості, або його частиною.

Суд зазначає, що на час виникнення правовідносин з приводу набуття саме спадкодавцем права власності на спірне майно безпосередньо інститут права забудови регулювався розділом ІІ «Забудова» ЦК УРСР 1922 року (ст. ст. 71-84). Право забудови могло бути відчужене або обтяжене заставою. Договори про відчуження та заставу права забудови, під страхом недійсності їх, повинні бути вчинені у нотаріальному порядку з наступною реєстрацією в належному комунальному відділі (ст. 79 ЦК УРСР 1922 р.).

Статтею 83 ЦК УРСР 1922 року було передбачено, що при припиненні права забудови у зв`язку зі спливом строку договору, всі споруди повинні бути здані забудовником у справному стані комунальному відділу, який оплачує забудовнику вартість споруд на момент здачі їх з заліком належних комунальному відділу боргів. Приміткою до зазначеної статті було також передбачено, що в договорі про забудову можуть бути встановлені й інші правила про долю споруд при припиненні договору про забудову (про безоплатну передачу на користь комунгоспу, про знесення та ін.)

Однак, у зв`язку з прийняттям Конституції СРСР 1936 р. яка закріпила право особистої власності громадян на житловий будинок, виникла потреба у наданні права безстрокового землекористування не тільки державним підприємствам, установам та суспільним організаціям, але також і окремим громадянам, в результаті чого постало питання про заміну інституту строкового землекористування новим інститутом безстрокового землекористування.

Станом на день укладання вказаного Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки ОСОБА_3 для забудови індивідуального жилого будинку (05.03.1956 року) питання набуття права власності на таке новостворене нерухоме майно регулювались також Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 вказаного Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, Указом від 26.08.1948 року та Постановою від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

В даному випадку, оглядом вказаного договору забудови встановлено, що згідно п. 4 вказаного договору забудови будівництво такого будинку мало бути завершеним не пізніше 09.11.1958 року.

Разом із цим, згідно матеріалів технічної інвентаризації, будівництво означеного будинку було здійснено із суттєвим пропуском строку, що встановлений п. 4 вказаного договору забудови, а саме у 1963 році.

При цьому згідно п. 9 вказаного договору забудови збудовані на земельній ділянці будівлі переходять у приватну власність забудовника після визнання приймальною комісією місцевої Ради депутатів повної готовності будівель до експлуатації, оформленої відповідним актом комісії.

Так само, п. 6,7 інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР », затвердженої Держпланом УРСР та Міністерством юстиції УРСР 29.07.1959 року передбачали, що підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

В даному випадку на підтвердження обставини переходу у приватну власність забудовника спірного домоволодіння позивачами надано суду Акт приймання індивідуального житлового будинку АДРЕСА_2 .

Суд вимушений розцінити вказаний доказ як недостатній та неналежний доказ з огляду на таке.

Так, згідно вказаного договору забудови ОСОБА_3 було надано право будівництва за адресою АДРЕСА_1 , а не за адресою АДРЕСА_2 .

Суд зазначає, що в матеріалах містобудівного кадастру та Адресного плану міста Дніпра відсутня інформація про розпорядчий документ щодо зміни адреси з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 , що підтверджується листом Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 25.07.2022 року № 8/21-165.

Також оглядом вказаного акту судом встановлено, що у останньому у відповідній графі «підписи» відсутні підписи голови комісії, представника Держпожежнагляду та інспекції по нагляду за утриманням індивідуальних домоволодінь, що було обов`язково згідно чинного на той час законодавства. Фактично такий акт містить лише підпис єдиного представника Держсанінспекції, що не можливо ототожнювати із комісійним складанням та засвідченням такого акту, приймальною комісією місцевої Ради депутатів як того вимагав п. 9 Договору забудови та вказані нормативні акти. Також вказаний акт не містить як дати його складання, так і відбитку печатки виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів, як органу уповноваженого на затвердження такого акту.

Більш того, оглядом інвентаризаційної справи судом встановлено, що право власності на спірне домоволодіння за забудовником ОСОБА_3 зареєстровано не було, будь-якого документу, що засвідчує виникнення речового права на таке майно за забудовником у матеріалах такої справи також не міститься.

Згідно відомостями Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради право власності за адресою АДРЕСА_2 не реєструвалось. Суд зазначає, що матеріали технічної інвентаризації, зокрема журнали обмірів, кошториси, сводні акти по домоволодінню та інші наявні документи засвідчують лише технічні характеристики збудованого об`єкту, та не можуть підміняти собою правовстановлюючі документи, зокрема належним чином оформлений акт затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію, та документ, що засвідчував подальшу реєстрацію права власності за забудовником.

При цьому відомостями Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 21.08.2019 року за № 12025 в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 , містяться відомості про зареєстроване право власності за ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі - продажу від 29.06.2005 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1893.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

В даному випадку, з огляду на вищенаведені обставини у їх сукупності, суд вимушений зробити висновок про недоведеність факту набуття права власності спадкодавцем ОСОБА_3 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки суду не було подано стороною позивачів належних, достатніх та допустимих доказів набуття спадкодавцем права власності на забудову за адресою АДРЕСА_2 , та доказів зміни у майбутньому такої адреси на АДРЕСА_1 .

Як наслідок, суд позбавлений можливості визнати за позивачами право власності на спірне майно після смерті ОСОБА_3 , оскільки суду не доведено входження такого майна до спадкової маси, що утворилась після смерті такої особи, а відтак суд вимушений відмовити у задоволенні позову у його повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки у позові відмовлено, тому судові витрати за позовом суд відносить на рахунок позивачів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1233, 1247, 1251, 1252, 1269 ЦК України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265, 315 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75, код ЄДРПОУ 26510514)), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Метробудівська, буд. 1, ), про визнання права власності в порядку спадкування за законом, - відмовити у повному обсязі.

2. Понесені позивачами та документально підтверджені судові витрати покласти на таких позивачів ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ).

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан