КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 757/2107/19-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2124/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Борисової О.В.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 3 вересня 2020 року (суддя Григоренко І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» про стягнення середньої заробітної плати,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі: за 40 год. 30 хв. за травень 2010 року у розмірі 719грн 40 коп., за період із 4 жовтня 2010 року по 17 листопада 2010 року у розмірі 7014грн 60 коп., грошові кошти за затримку виплати належних йому сум при звільненні за період з 12 жовтня 2011 року по фактичний день ухвалення рішення по цій справі на підставі довідки ВАТ «АК «Київводоканал» № 3/181 від 4 жовтня 2010 року, згідно з якою його середньоденна заробітна плата складає 155грн 88 коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 11 червня 2003 року по 12 жовтня 2011 року працював на посаді начальника служби соціального розвитку та господарського забезпечення ВАТ «АК «Київводоканал». 12 жовтня 2011 року він звільнився за власним бажанням. У жовтні 2018 року він звернувся до Пенсійного Фонду України щодо надання довідки з метою з`ясування стажу для нарахування пенсії. Із отриманої від ПФУ довідки по формі ОК-5 він з`ясував, що при звільненні 12 жовтня 2011 року ВАТ «АК «Київводоканал» не виплатило належні йому суми, зокрема за 40 год. 30 хв. за травень 2010 року та не виплатив заробітну плату за час затримки виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року по справі № 2-2673-1/10, зокрема за період із 4 жовтня 2010 року по 17 листопада 2010 року.

Позивач зазначав, що згідно п. 3 наказу ВАТ «АК «Київводоканал» за № 102-Н від 4 червня 2010 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 за прогули без поважних причин» йому не оплачено 40 год. 30 хв. робочого часу за травень 2010 року. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року по справі № 2-2673-1/10, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2011 року, скасовано наказ ВАТ «АК «Київводоканал» за № 102-Н від 4 червня 2010 року. На виконання вказаного рішення суду, ВАТ «АК «Київводоканал» видало наказ за № 629-к від 5 жовтня 2010 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким скасовано зазначений вище наказ про його звільнення, однак при звільненні 12 жовтня 2011 року

зазначені грошові кошти йому виплачені не були.

Крім цього позивач зазначав, що відповідач добровільно не виплатив йому заробітну плату за час затримки виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року по справі № 2-2673-1/10, за період часу із 4 жовтня по 17 листопада 2010 року.

Позивач посилався на те, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року у добровільному порядку ВАТ «АК «Київводоканал» виконано не було, 27 жовтня 2010 року було відкрито виконавче провадження, яке було закінчено 17 листопада 2010 року, коли його було ознайомлено з наказом про поновлення на роботі, тому відповідач зобов`язаний виплатити 7 014грн 60коп. за затримку виконання рішення суду у період з 4 жовтня 2010 року по 17 листопада 2010 року.

Також позивач зазначав, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за період з 12 жовтня 2011 року по 31 грудня 2018 року у сумі 542 337грн 55 коп. із розрахунку середньоденної заробітної плати 155,88грн, яка визначена у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року, та коефіцієнту підвищення заробітної плати.

У подальшому позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог і остаточно просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 820 653грн 07коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 3 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на незаконність рішення суду та порушення норм матеріального і процесуального права.

Позивач вважає, що судом першої інстанції надана неправильна оцінка наявним у справі доказам: наказу від 4 червня 2010 року про його звільнення, рішенню Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року та наказу від 5 жовтня 2010 року про його поновлення на роботі, яким скасовано наказ від 4 червня 2010 року.

Позивач зазначає, що саме на підставі наказу від 4 червня 2010 року за № 102 - Н про його звільнення йому не була виплачена заробітна плата за 40 годин 30 хвилин за травень 2010 року у розмірі 719грн 40коп. Даний наказ було скасовано, тому відповідач повинен був виплатити заробітну плату, яка не була виплачена на підставі зазначеного наказу.

Позивач посилається на те, що відповідач не надав суду доказів, що він видав новий наказ, яким аналогічноп. 3 наказу ВАТ «АК «Київводоканал» від 04 червня 2010 року за № 102 - Н «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », мав право не виплачувати частину заробітної плати за 40 годин 30 хвилин роботи за травень 2010 року у розмірі 719грн 40 коп., а суд першої інстанції вказані обставини не взяв до уваги та не врахував, що у відповідача були відсутні правові підстави для не виплати йому частини заробітної плати.

Також позивач вважає, що суд першої інстанції перевищив свої повноваження та надав тлумачення, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.10.2010 року наказ від 4 червня 2010 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 за прогули без поважних причин» скасовано з підстав порушення процедури звільнення, а не у зв`язку із відсутністю прогулів. Суд першої інстанції не витребував матеріали справи № 2-2673-1/10 та не досліджував докази, які у ній є, повторно надав оцінку актам про прогули, однак цим актам вже була надана оцінка, коли розглядався його позов про поновлення на роботі, які перевірялася судом апеляційної інстанції, та було встановлено, що акти підписані не повноважними особами, відсутній наказ щодо перевірки факту перебування його на робочому місці, крім того, згідно посадової інструкції, його робоче місце це вся територія підприємства, а тому суд і ухвалив рішення про його поновлення

на роботі, оскільки були відсутні факти прогулу.

Крім цього позивач стверджує, що суд неправильно оцінив докази про виконання відповідачем рішення суду про його поновлення на роботі та неправильно встановив, що ним були отримані листи відповідача з проханням прибути до головного офісу ВАТ «АК «Київводоканал» від 5 жовтня 2010 року та від 26 жовтня 2010 року, оскільки матеріали справи не містять належних доказів отримання ним таких листів та допуску його на робоче місце, а тому, на його думку, відповідач не виконав у добровільному порядку рішення суду про поновлення його роботі. Він ознайомився із наказом про поновлення його роботі лише 17 листопада 2010 року в присутності державного виконавця, про що зазначено в акті державного виконавця, виконавче провадження ВП № 22184193, яке було заведено на підставі виконавчого листа про поновлення його на роботі, було закінчено постановою державного виконавця Рагімової А.Н. від 17 листопада 2010 року, тому відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду

Позивач вважає, що оскільки з дня його звільнення відповідач не сплатив йому частину заробітної плати, тому відповідно до ст.117 КЗпП України повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто із 12 жовтня 2011 року по день постановления рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Плясун О.І. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на акти про відсутність позивача на робочому місці, а також на табель обліку використаного робочого часу, де зафіксовано фактично відпрацьований позивачем час. При цьому вказує, що позивача було поновлено на роботі не у зв`язку із відсутністю прогулів, а через порушення процедури його звільнення.

Також представник відповідача зазначає, що на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року відповідач наказом від 5 жовтня 2010 року № 629-к поновив позивача на роботі. У той же час, позивач з невідомих причин, після видачі відповідного наказу до роботи не приступив, з огляду на що на його адресу були направлені листи від 5 жовтня 2010 року та 26 жовтня 2010 року про необхідність явки на роботу. Отримання адресатом поштової кореспонденції залежить виключно від волевиявлення самого адресата, а фактичний допуск працівника до роботи без прибуття такого працівника на підприємство не є можливим з огляду на відсутність такого працівника.

Представник відповідача вважає, що відповідачем були вжиті покладені на нього законодавством обов`язки щодо виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі та видано наказ від 5 жовтня 2010 року № 629-к про поновлення позивача на роботі, але останній з невідомих причин не приступив до виконання своїх обов`язків, а тому відсутні правові підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням рішення про поновлення на роботі.

Також представник відповідача посилається на те, що при звільненні позивача йому були виплачені всі належні йому суми, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника - адвоката Старунь С.В., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача - адвоката Плясун О.І., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 11 червня 2003 року позивач працював на посаді начальника служби соціального розвитку та господарського забезпечення ВАТ «АК «Київводоканал».

Наказом № 102-Н від 4 червня 2010 року позивача було звільнено з роботи на

підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року наказ про звільнення ОСОБА_1 від 4 червня 2010 року скасовано, поновлено ОСОБА_1 на роботі, стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 4 червня 2010 року по 4 жовтня 2010 року у сумі 13 717,44грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2011 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року залишено без змін.

Наказом № 629-к від 5 жовтня 2010 року першого заступника генерального директора ВАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» скасовано наказ № 102-Н від 4 червня 2010 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 , поновлено його на роботі на посаді начальника служби соціального розвитку та господарського забезпечення. Визначено робоче місце начальника служби соціального розвитку та господарського забезпечення ВАТ «АК «Київводоканал» у приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Дніпроводська, 1а.

27 жовтня 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції Рагімовою А.Н. відкрито виконавче провадження № 22184193 з виконання виконавчого листа № 2-2673-1/10, виданого 5 жовтня 2010 року Печерським районним судом міста Києва, про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції Рагімової А.Н. від 17 листопада 2010 року виконавче провадження закінчене, оскільки рішення суду фактично виконано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що заробітна плата за травень 2010 року виплачувалася позивачу відповідно до Табелю обліку використаного робочого часу, згідно якого у травні 2010 року ОСОБА_1 було відпрацьовано 72 години.

У підтвердження своїх посилань, відповідачем суду першої інстанції надана копія Табелю обліку використаного робочого часу за травень 2010 року.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про

те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц.

З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).

Будь-яких доказів на спростування доводів відповідача позивачем суду першої інстанції надано не було.

Доводи позивача, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року було встановлено, що у травні 2010 року ним не було здійснено прогулів, наказ відповідача від 4 червня 2010 року був скасований, як неправомірний, він був поновлений на роботі і відповідно був скасований пункт наказу, який зобов`язував головного бухгалтера здійснити оплату його праці за травень за фактично відпрацьований час, на думку колегії суддів є безпідставними.

Дійсно рішенням Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року скасований наказ відповідача від 4 червня 2010 року «Про звільнення ОСОБА_1 за прогули без поважних причин» та поновлено позивача на роботі.

Разом з цим, у рішенні суду не зазначено, що під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 не були допущені прогули і він перебував на своєму робочому місці у дні та часи, які визначені відповідачем, як прогули.

У рішенні Печерського районного суду міста Києва від 4 червня 2010 року зазначено, що під час судового розгляду було встановлено, що відповідач не звертався до профспілкового органу з поданням про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , а з витягу з протоколу № 9 від 10 вересня 2010 року Радою Київської міської профспілкової організації «Наше право» не було надано згоди на звільнення ОСОБА_1 . За таких обставин, суд прийшов до висновку, що мало місце порушення відповідачем процедури звільнення позивача, що стало підставою для його поновлення на роботі.

В ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2011 року за результатами перегляду рішення суду першої інстанції від 4 жовтня 2010 року також зазначено про порушення відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1 .

При цьому, судові рішення не містять висновків, що складені відповідачем акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці є недійсними або неправомірними, також судами не було встановлено, що у зазначені відповідачем дні та часи, які були визнані прогулом позивача, ОСОБА_1 перебував на робочому місці та виконував свої трудові обов`язки.

Також зі змісту вищезазначених судових рішень вбачається, що звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, ОСОБА_1 не були заявлені вимоги про

стягнення з відповідача заробітної плати, яка не була йому виплачена у травні 2010 року на підставі наказу № 102-Н від 4 червня 2010 року.

Наказом № 629-к від 5 жовтня 2010 року на виконання рішення суду відповідач скасував наказ № 102-Н від 4 червня 2010 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 та поновив його на роботі.

Разом з цим даним наказом не був скасований пункт 3 наказу та не було зобов`язано головного бухгалтера виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за травень 2010 року у повному обсязі. Зазначений наказ ОСОБА_1 не оскаржувався.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що твердження позивача про неправомірну невиплату відповідачем йому заробітної плати за травень 2010 року за 40год. 30хв. у розмірі 719грн 40коп. є недоведеними.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1Конституції України).

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2010 року поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби соціального розвитку та господарського забезпечення ВАТ «АК «Київводоканал».

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

З наданих суду доказів вбачається, що ВАТ «АК «Київводоканал» дотримався вищезазначених норм матеріального права та 5 жовтня 2010 року видав наказ № 629-к про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, за змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі є необґрунтованими.

Доводи позивача, що фактично відповідачем рішення суду про поновлення його на роботі було виконано 17 листопада 2010 року, коли він ознайомився з наказом про поновлення на роботі, колегія суддів вважає безпідставними.

З наданих суду доказів вбачається, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі ВАТ «АК «Київводоканал» був виданий 5 жовтня 2010 року, про поновлення позивача на роботі його було повідомлено листом від 5 жовтня 2010 року, який в цей же день був направлений на поштову адресу ОСОБА_1 , що підтверджується описом вкладення у цінний лист, штампом та квитанцією «Укрпошти» про прийняття цього листа для доставки.

Також суду були надані докази, що 26 жовтня 2010 року на поштову адресу ОСОБА_1 був направлений повторний лист про виконання рішення суду про його поновлення на роботі та необхідність з`явитися до офісу компанії. Крім того, до листа була додана копія наказу № 629-к від 5 жовтня 2010 року. Докази направлення цього листа також були надані відповідачем суду першої інстанції.

Та обставина, що ОСОБА_1 не були отримані вищезазначені листи, не свідчить про невиконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів, що після проголошення рішення суду про поновлення його на роботі, він з`явився на своє робоче місце до ВАТ «АК «Київводоканал», однак не був допущений до роботи. На такі обставини позивач при судовому розгляді не посилався.

Доводи ОСОБА_1 , що відповідач не здійснив належних дій для виконання рішення суду про поновлення його на роботі, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідач виконав рішення суду 5 жовтня 2010 року у добровільному порядку та повідомив позивача у належний спосіб, поштовим зв`язком, про видання наказу про його поновлення на роботі.

При цьому, листи на адресу позивача про його поновлення на роботі відповідачем направлялися неодноразово і поважних причин неотримання цих листів ОСОБА_1 наведено не було.

Отже, роботодавець вжив необхідні заходи та створив належні умови для отримання працівником наказу про його поновлення на роботі.

У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та

(або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі є правомірними.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під час судового розгляду позивачем не було доведено, а судом не було встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 12 жовтня 2011 року йому не були виплачені всі належні йому від відповідача суми, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому колегія суддів залишає рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України позивачу не підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати, оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 3 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

О.В. Борисова