КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/1758/23-ц Головуючий у суді І інстанції Вовк С.В.
У Х В А Л А

про повернення апеляційної скарги

28 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів Писаної Т.О., Таргоній Д.О., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 17 000 000,00 грн, спричинену тривалим неповерненням депозитних коштів за договорами про депозитні вклади № On48631298 від 27 квітня 2005 року та № On48631303 від 04 травня 2005 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 27 квітня та 04 травня 2005 року він розмістив у відділені банку депозитні вклади на загальну суму 55 243,66 євро, які за його заявами від 03 серпня 2005 року не повернуто та в подальшому стягнуто судовими рішеннями у справі № 757/24677/18-ц. Грошові кошти за договорами банківського вкладу не повертались відповідачем у зв`язку із протиправними діями його працівників під час оформлення депозитів. Внаслідок таких дій він роками був позбавлений можливості розпоряджатися своїми коштами.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2023 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 06 червня 2023 року позивач в особі представника - адвоката Лупейка О.В. звернувся з апеляційною скаргою, яка не відповідала вимогам статті 356 ЦПК України, а саме не була оплачена судовим збором.

Разом з тим, на виконання вимог частини п`ятої статті 356 ЦПК України представник позивача зазначив, що останній звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими зазначені підстави для звільнення від сплати судового збору та 31 серпня 2023 року постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу залишив без руху та встановив строк для усунення її недоліків, а саме: поданнядокументів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

У вересні 2023 року до апеляційного суду надійшла заява представника позивача - адвоката Лупейка О.В. з приводу ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, в якій представник наполягає на звільненні ОСОБА_1 від сплати судового збору відповідно до вимог частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Зазначає, що незважаючи на те, що судовими рішеннями у справі № 757/24677/18-цбуло присуджено до повернення депозитні вклади та зафіксовано припинення юрисдикції Закону України «Про захист прав споживачів», самі вклади безпосередньо потрапляють під юрисдикцію цього закону, оскільки не являються процентами та пенею, які неможливо стягнути після пред`явлення вимоги про повернення депозитів. У даному випадку до стягнення вимагається моральна шкода, завдана внаслідок неповернення депозитних вкладів, захищених за легітимний період дією Закону України «Про захист прав споживачів», а отже наявні підстави для звільнення від сплати судового збору.

Представник стверджує, що позивач також додатково звільнений від сплати судового збору в силу вимог Закону України «Про судовий збір», оскільки його вимоги стосуються моральної шкоди, заподіяної іншим ушкодженням здоров`я, під яким розуміється не тільки ушкодження безпосередньо фізичного здоров`я, але і ушкодження морального (психологічного, ментального) здоров`я. Саме по собі психологічне травмування є ушкодженням морального здоров`я в незалежності від ушкодження фізичного здоров`я людини.

Дослідивши матеріали цивільної справи та обґрунтування заяви щодо виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не може бути прийнята до апеляційного провадження з наступних підстав.

Згідно із пунктом 3 частини четвертої та частиною п`ятою статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.

Частиною другою статті 133 ЦПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Згідно із частинами першою, другою статті 22 Закону № 1023-ХІІ захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону № 1023-ХІІ споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Вказана пільга щодо сплати судового збору підлягає застосуванню лише у випадку коли позивач пред`явив позовні вимоги, пов`язані з порушенням його прав саме як споживача послуг - у даному випадку фінансових (банківських).

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкодистосуються правовідносин, які виникли з укладених договорів банківського вкладу, а саме тривалим неповерненням АТ КБ «ПриватБанк» депозитних коштів за договорами про депозитні вклади № On48631298 від 27 квітня 2005 року та № On48631303від 04 травня 2005 року.

З матеріалів справи вбачається, що в межах судового розгляду справи № 757/24677/18-ц між сторонами був вирішений спір про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу.

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року встановив, що договори про депозитний вклад № On48631298 від 27 квітня 2005 року та № On48631303від 04 травня 2005 року є припиненими (розірваними) з 28 липня 2005 року та з 05 серпня 2005 року відповідно, тому правовідносини за цими договорами припинені.

За частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Представник позивача вказує, що заподіяння ОСОБА_1 незаконними діями відповідача моральної (немайнової) шкоди полягає у незаконній відмові банку повернути позивачу, як вкладнику, належні йому кошти - основні суми депозитних вкладів на його вимогу, яка мала місце 03 серпня 2005 року, до ухвалення остаточного судового рішення від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц.

Проте, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані лише договірні відносини за участі споживача як спеціального суб`єкта.

Оскільки договори про депозитні вклади від 27 квітня 2005 року та від 04 травня 2005 року є розірваними з 28 липня 2005 року та з 05 серпня 2005 року відповідно, то між сторонами припинилися договірні правовідносини з договору банківського вкладу і не існує споживчих правовідносин, в тому числі і в період, про який зазначає представник позивача.

Аналіз позовної заяви також дає підстави вважати, що позовні вимоги у даній справі не ґрунтуються на положеннях Закону № 1023-ХІІ, а стосуються відшкодування моральної шкоди на загальних підставах (статті 23, 386, 611, 1167 ЦК України).

Таким чином на правовідносини між сторонами не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак підстави, на які представник позивача посилається щодо наявності пільг при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, відсутні.

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в силу інших вимог закону, а саме пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», є необґрунтованими, оскільки даний спір не стосується відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У своїй заяві представник позивача намагається переконати апеляційний суд в тому, що під поняттям «інше ушкодження здоров`я» розуміється не тільки ушкодження безпосередньо фізичного здоров`я, але і ушкодження морального (психологічного, ментального) здоров`я.

Однак, тлумачення пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України та пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», на які містяться посилання в заяві представника позивача, дає підстави для висновку, що поняттям «інше ушкодження здоров`я» охоплюється будь-яке, не пов`язане з каліцтвом, пошкодження здоров`я, яке має медичні симптоми та реально встановлений медичний діагноз.

Водночас психологічне травмування позивача може бути підставою для обґрунтування позовних вимог про наявність моральної шкоди, утім не може бути визнано іншим ушкодженням здоров`я в цілях звільнення від сплати судового збору.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану неповерненням депозитних вкладів на його вимогу, що не стосується ушкодження здоров`я позивача (фізичного, психічного) і пред`явлений позов не містить відповідних посилань.

За таких обставин підстави вважати, щоОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року відповідно до вимогчастини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» відсутні.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

У рішенні у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Отже, вимоги ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху залишилися не виконаними, недоліки апеляційної скарги щодо сплати судового збору у встановлених порядку і розмірібез належних правових підстав стороною позивача не усунуто.

Позивач та його представник не скористалися своїм правом на заявлення клопотання про відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру, а в силу диспозитивності цивільного судочинства суд не може самостійно вирішувати дане питання. Представник позивача просить виключно звільнити останнього від сплати судового збору у повному розмірі без достатніх на те підстав.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 357 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається скаржнику.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» суд зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

З огляду на те, що у визначені судом строки недоліки апеляційної скарги не виправлені, відповідно до вимог статей 185, 357 ЦПК України апеляційна скарга вважається неподаною та повертається особі, яка її подала.

Разом з тим, право позивача на апеляційний перегляд справи не порушено, оскільки він не позбавлений права або можливості звернутися з апеляційного скаргою повторно на підставі частини восьмої статті 185 ЦПК України якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги.

Керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтями185, 357 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про відшкодування моральної шкоди вважати неподаною та повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення апеляційної скарги надіслати скаржнику разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами. Копію апеляційної скарги залишити у справі.

Роз`яснити скаржнику, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній