Постанова

Іменем України

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 591/6120/20

провадження № 61-12650св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,

Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Сумське госпрозрахункове виробниче підприємство «Псьол-С»,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 17 червня 2022 року у складі судді Шелєхової Г. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Криворотенка В. І., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псьол-С», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивований тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем.

Їхній сім`ї у складі чотирьох осіб було надано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Влітку 1995 року їй стало відомо, що відповідач уклав договір дарування спірної квартири із Сумським госпрозрахунковим підприємством «Псьол-С», за яким ОСОБА_2 отримав у дар зазначену квартиру.

У вересні 2020 року позивач дізналася, що 14 вересня 2020 року за відповідачем зареєстровано право власності на цю квартиру.

18 квітня 2008 року на квартиру накладений арешт.

Позивач стверджувала, що договір дарування спірної квартири, посвідчений 30 листопада 1994 року, є недійсним, оскільки був укладений внаслідок зловмисної домовленості обох сторін та з істотним порушенням прав її та третіх осіб.

Позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 30 листопада 1994 року між Сумським госпрозрахунковим виробничим підприємством «Псьол-С» в особі ОСОБА_5 і ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 17 червня 2022 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псьол-С», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до витягу з Єдиного державного ореєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент останнього оновлення даних 16 червня 2022 року стан організації Сумське госпрозрахункове виробниче підприємство «Псьол-С» - не перебуває в процесі припинення, свідоцтво про державну реєстрацію недійсне, тому наявні підстави для застосування пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 17 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела тієї обставини, що відповідач, який набув квартиру у власність за договором дарування, отримав її саме для всієї родини на поліпшення житлових умов. Крім того, при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустила позовну давність.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Сумського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 17 червня 2022 змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

родина ОСОБА_2 , проживаючи в однокімнатній квартирі, потребувала поліпшення житлових умов, але на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов не перебувала. Забезпечення цієї родини трикімнатною квартирою відбулось не за нормами житлового законодавства, а за нормами цивільного законодавства;

відповідно до протоколу від 14 вересня 1994 року № 6 на зборах СГРВ «Псьол-С» було вирішено питання про передачу працівнику ОСОБА_2 трикімнатної квартири площею 62,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , у дар від підприємства (т. 1, а. с. 158);

той факт, що квартира була виділена відповідачу з урахуванням його складу сім`ї, не впливає на правові наслідки правочину, який було вчинено між підприємством та відповідачем, оскільки такий правочин було оформлено шляхом укладення 13 листопада 1994 року договору дарування;

вселення позивача у спірну квартиру, як підтвердив відповідач у судовому засіданні, відбулось на підставі його заяви, оскільки він є єдиним власником цього приміщення;

вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався тільки нормами ЦК України 2003 року, не звернувши уваги на те, що на момент укладання сторонами оспорюваного договору дарування від 13 листопада 1994 року ще діяв ЦК Української РСР 1963 року, а тому саме він підлягає застосуванню до спірних правовідносин;

мотиви позову не містять обґрунтування, яким чином оформлення договору дарування підприємства з відповідачем, як працівником, вплинуло на особисті або майнові права їх неповнолітніх дітей. Позивач не є стороною цього договору і чинні на той час норми цивільного законодавства не передбачали право третьої особи оскарження двосторонньої угоди, за яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Щодо визнання недійсним договору дарування з підстав його підписання особою, яка нібито не була уповноважена на укладення такої угоди з відповідачем, діяла на підставі наказу підприємства від 27 вересня 1994 року № 18/1, оскільки такий наказ по підприємству не приймався, колегія суддів зауважує, що Сумське госпрозрахункове виробниче підприємство «Псьол-С», як сторона договору дарування, зверталось до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про визнання договору дарування недійсним, однак ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 09 жовтня 1995 року провадження у вказаній справі було закрито в зв`язку з відмовою позивача від позову (т. 1, а. с. 35);

з огляду на викладене та враховуючи, що оскаржуваним договором не порушено права позивача, вона не є його стороною, колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені нею в її апеляційній скарзі, про те, що від імені підприємства оскаржуваний договір підписано неуповноваженою на те посадовою особою, оскільки визнання недійсним вказаного договору жодним чином не вплине на обсяг прав чи законних інтересів позивача, натомість його сторони не заперечують дійсності укладеного між ними правочину та факту його укладання;

необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги про те, що відсутність реєстрації прав на нерухоме майно у реєстрі ЦНАП до 14 вересня 2020 року є підтвердженням обіцянки ОСОБА_2 про розірвання договору дарування у добровільному порядку, оскільки позивачем не надано до суду жодних доказів того, що відповідач не визнавав оскаржуваний договір дарування чи мав намір його розірвати;

суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не надав належної правової оцінки спірним правовідносинам та тій обставині, що оскаржуваним договором дарування не порушуються права позивача, що відповідно є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог;

колегія суддів наголосила, що судом першої інстанції було помилково застосовано до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності, який може бути застосований лише за наявності порушеного права особи.

Аргументи учасників

У грудні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при відмові у задоволенні позову суди попередніх інстанцій не врахували, що укладення договору дарування, який є предметом цього позову, відбулося з порушенням статті 48 ЦК УРСР 1963 року, оскільки цей правочин укладений неповноважною особою ОСОБА_5 , який діяв в інтересах підприємства. Оспорюваний договір порушує права позивача і малолітніх дітей, суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства. Суди не перевірили підстав надання квартири їхній сім`ї, а не одноособово відповідачу. Вперше відповідач заявив про своє одноособове право на всю квартиру лише у серпні 2020 року, після чого через третіх осіб повідомив її про необхідність виселення. Стверджує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права - статті 48 ЦК УРСР у подібних правовідносинах.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Вказано, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 48 ЦК УРСР при відсутності повноважень юридичної особи на укладання правочину, порушення майнового права третьої особи та порушення особистих і майнових прав дітей при укладанні правочину. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, судове рішення ухвалено з порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 17 липня 1991 року сторони перебували у шлюбі.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 01 жовтня 2020 року

№ 14.03-08/67243 позивач разом із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 11).

12 вересня 1994 року ОСОБА_2 звертався із заявою до директора Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псьол-С» щодо розгляду питання про надання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , для всієї сім`ї (т. 1, а. с. 13), коли відповідач ще перебував у трудових відносинах з Сумським госпрозрахунковим виробничим підприємством «Псьол-С».

Відповідно до довідки Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псел-С» від 02 лютого 1995 року № 1 квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62 кв. м, надана чоловіку позивача ОСОБА_2 для покращення житлових умов всієї родини на основі протоколу засідання СТК № 6 від 14 вересня 1994 року. Квартира передана безоплатно (т. 1, а. с. 14).

Згідно з протоколом від 14 вересня 1994 року № 6 на зборах Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псьол-С» вирішено питання про передачу ОСОБА_2 у дар від підприємства, з яким пов`язаний трудовими відносинами, трикімнатної квартири площею 62,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 158).

В акті прийому-передачі новозбудованого житла від 25 березня 1994 року вказано, що житло належало Сумському госпрозрахунковому виробничому підприємству «Псьол-С» (т. 1, а. с.159).

Відповідно до наказу Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псел-С» від 31 серпня 1993 року № 44 заступника директора ОСОБА_5 звільнено із займаної посади з 01 вересня 1993 року в зв`язку з переводом його в асоціацію «Скарабей» на посаду генерального директора (т. 1, а. с. 17).

Відповідно до наказу асоціації «Скарабей» від 03 січня 1994 року № 1 ОСОБА_5 звільнено із займаної посади генерального директора асоціації із 03 січня 1994 року (т. 1, а. с. 16).

Згідно з довідкою Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псел-С» від 10 травня 1995 року наказ за № 18/1 по підприємству не видавався. ОСОБА_5 повноваженнями виступати від імені підприємства не наділявся, оскільки не є його працівником. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , передана ОСОБА_2 для покращення житлових умов всієї родини на основі протоколу засідання СТК № 6 від 14 вересня 1994 року безоплатно.

30 листопада 1994 року між Сумським госпрозрахунковим виробничим підприємством «Псьол-С», від імені якого діяв ОСОБА_5 , і ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Якименко О. І.

Право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 24 вересня 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності не нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 1, а. с. 9-10).

У провадженні Зарічного районного суду міста Суми перебувала справа

№ 2-1016/1995 за позовом Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псьол-С» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 09 жовтня 1995 року провадження у вказаній справі було закрито в зв`язку з відмовою позивача від позову (т. 1,

а. с. 35).

За даними паспортів сторін ОСОБА_1 до 20 травня 2005 року була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , де також до 17 червня 2005 року був зареєстрований і відповідач ОСОБА_2

01 лютого 2013 року шлюб між подружжям розірвано за рішенням суду.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети (стаття 243 ЦК УРСР).

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу (стаття 244 ЦК УРСР).

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР).

Згідно з частиною першою статті 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 755/612/16-ц (провадження № 61-19539св18) зазначено, що «за нормами статті 243 ЦК УРСР, який був чинний на момент укладення сторонами договору, право власності на майно переходило до обдарованого після укладення договору дарування, реєстрація права власності не була умовою переходу права власності, відповідно 06 жовтня 2003 року ОСОБА_5 стала власником указаної квартири».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 761/38912/16 (провадження № 61-9793св20) вказано, що «статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

звертаючись із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 30 листопада 1994 року, ОСОБА_1 посилалася на те, що цей договір був укладений внаслідок зловмисної домовленості обох сторін та з істотним порушенням прав її та третіх осіб;

суди встановили, що відповідно до протоколу від 14 вересня 1994 року № 6 на зборах СГРВ «Псьол-С» було вирішено питання про передачу працівнику ОСОБА_2 трикімнатної квартири площею 62,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , у дар від підприємства;

30 листопада 1994 року між Сумським госпрозрахунковим виробничим підприємством «Псьол-С», від імені якого діяв ОСОБА_5 , і ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Якименко О. І.;

для визнання судом договору недійсним на підставі 48 ЦК УРСР необхідно, щоб такий договір суперечив вимогам закону в момент його укладення. Тобто підстава недійсності має існувати в момент вчинення, а не згодом;

колегія суддів враховує, що для визнання судом договору недійсним необхідним є, зокрема, встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду;

апеляційний суд встановив, що оспорюваний договір дарування не вплинув на особисті або майнові права позивача та неповнолітніх дітей сторін. Позивач не є стороною цього договору і оспорюваним договором не порушуються її права;

апеляційний суд врахував, що суд першої інстанції помилково послався на норми ЦК України 2003 року, а також те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє посилання на те, що оспорюваний договір дарування укладений неповноважною особою ОСОБА_5 , який діяв в інтересах підприємства.

Вказані позивачем обставини не свідчать про порушення її прав та інтересів. Крім того, Сумське госпрозрахункове виробниче підприємство «Псьол-С», як сторона договору дарування, зверталось до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про визнання договору дарування недійсним, однак ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 09 жовтня 1995 року провадження у вказаній справі було закрито в зв`язку з відмовою позивача від позову (т. 1, а. с. 35).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають не підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 17 червня 2022 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Сумського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар