Справа № 368/447/23
Рішення

Іменем України

"13" вересня 2023 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Варлам Є.Р.

представника позивача адвоката П`ятецького С.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Матюшенкова Д.В.

третьої особи в особі Кагарлицька міська рада Київської області Балацької В.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м. Кагарлик Київської цивільної справи в загальному позовному провадженні за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Виконавчий комітет Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (прибудинковою територією багатоквартирного будинку), зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

представник позивача просить суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :03:021:002, яка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтування металевої секційної сітки, а саме: двох секцій металевої сітки, загальною довжиною 3,16 метри, що розміщені одна біля одної на асфальтовій доріжці, закріплені одним металевим стовпчиком до стіни будинку та одну секцію металевої сітки, довжиною 2,6 метра, яка кріпиться до двох забетонованих металевих стовпчиків, перекриваючи асфальтову доріжку з подвір`я, яка відповідно до кадастрового плану земельної ділянки зазначена секція розташована між точками 4 та 5 з північної сторони будинку; двох секцій металевої сітки, загальною довжиною 2,8 метри, що розміщені одна біля одної на асфальтній доріжці, закріплені одним металевим стовпчиком до стіни будинку та до двох забетонованих стовпчиків, які відповідно до кадастрового плану земельної ділянки зазначені секції розташовані поруч з точками № 11 та № 12 з західної сторони будинку; одну секцію металевої сітки, довжиною 2,6 метра, яка кріпиться до двох забетонованих металевих стовпчиків, перекриваючи асфальтову доріжку з подвір`я, яка відповідно до кадастрового плану земельної ділянки зазначена секція розташована між точками 4 та 5 з північної сторони будинку; двох секцій металевої сітки, загальною довжиною 2,8 метри, що розміщені одна біля одної на асфальтній доріжці, закріплені одним металевим стовпчиком до стіни будинку та до двох забетонованих стовпчиків, які відповідно до кадастрового плану земельної ділянки зазначені секції розташовані поруч з точками № 11 та № 12 з західної сторони будинку, обґрунтовуючи позов наступним.

Позивач, ОСОБА_2 , проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яка згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 17.04.2000 № 4593, виданого на підставі розпорядження Київської дистанції від 04.04.2000 № 10, належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Даний будинок є одноповерховим багатоквартирним будинком, який складається з трьох квартир під одним дахом. Квартира позивача знаходиться посередині будинку між першою та третьою квартирами. Всі квартири в будинку приватизовані та належать на праві приватної власності його мешканцям: квартира АДРЕСА_3 - ОСОБА_1 , а квартира АДРЕСА_4 - ОСОБА_5 . З боку квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4 в будинку є два входи на горище. По периметру будинку прокладено заасфальтовані доріжки (під`їзні шляхи). За будинком знаходяться сад та допоміжні приміщення, до яких можливо дістатися тільки зі сторони квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Рішенням Кагарлицької міської ради від 02.07.2003 № 118-ХІ-ХХІУ власнику квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0797 по АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення 15.09.2003 ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 027446, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №148.

Під час передачі у приватну власність частини прибудинкової території багатоквартирного будинку ОСОБА_1 . Кагарлицькою міською радою не було визначено об`єкти, що використовуються сторонніми користувачами за встановленими правилами експлуатації (спільні проїзди, наскрізні проходи у будовах тощо), їх межі, а також об`єкти загального призначення. У приватну власність ОСОБА_1 перейшли під`їзні шляхи багатоквартирного будинку.

На даний час відповідачем ОСОБА_1 створюються перешкоди іншим співвласникам багатоквартирного будинку у пересуванні частиною прибудинкової території, яка нею набута у власність, а саме ненаданні доступу до спільного горища та можливості проходу асфальтовою пішохідною доріжкою, розміщеною по периметру належної відповідачу квартири, до протилежної території багатоквартирного будинку, яку позивач використовує для задоволення своїх побутових потреб, а також сараю. Будь-якої згоди (усної чи письмової), позивач та члени його сім`ї, на загородження парканом проходів асфальтовою пішохідною доріжкою, не надавали.

Відповідачем було встановлено паркан у вигляді секційної металевої сітки, що перешкоджає вільному проходу через прибудинкову територію, у зв`язку з чим позивач, яка є особою похилого віку, інвалід першої групи, а також інші члени сім`ї, які проживають разом з позивачем, позбавлені можливості користування спільною прибудинковою територією відповідно до законодавства.

У березні 2016 року позивач звернувся до суду Кагарлицького районного суду Київської області (справа № 368/513/16-ц) з позовом до ОСОБА_1 , Кагарлицької міської ради Київської області, треті особи: Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області, ОСОБА_4 , про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення її стану. У задоволенні позовних вимог було відмовлено у зв`язку з пропуском загальної позовної давності та вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення її стану - у зв`язку з недоведеністю.

У мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 08.04.2019 у справі №368/513/16-ц за вищевказаним позовом судом зазначено, що у разі приватизації громадянами квартир, земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватися у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». В такому разі земельна ділянка належить співвласникам житлового будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Тобто, суд касаційної інстанції вказав на незаконність приватизації частини прибудинкової території ОСОБА_1 ..

Окрім того, суд касаційної інстанції у своїх висновках за результатами розгляду касаційної скарги зазначив: «...суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка фактично відноситься до прибудинкової території багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , а її передача у власність відповідача відбулася всупереч вимогам закону, що свідчить про порушення прав позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, на даний час, приватизована відповідачем земельна ділянка відноситься до прибудинкової території багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту комісії по розгляду звернення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 09.11.2021, створеної за розпорядженням міського голови «Про створення комісії по зверненню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 » від 26.10.2021 № 257-ОД на усне звернення громадян щодо порушення права на користування прибудинковою територією багатоквартирного будинку сусідкою ОСОБА_1 , було рекомендовано власниці кв. АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,0797 га по АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 , усунути перешкоди у користуванні проходом загального користування сім`ї ОСОБА_9 .

Відповідно до акту комісії по розгляду звернення ОСОБА_2 від 19.04.2022, створеної за розпорядженням міського голови «Про створення комісії з розгляду звернення ОСОБА_2 » від 08.02.2022 № 021-ОД на звернення громадянки щодо порушення права на користування прибудинковою територією багатоквартирного будинку сусідкою ОСОБА_1 , комісія дійшла висновку, що встановлений паркан ОСОБА_1 дійсно обмежує доступ всіх співвласників будинку до користування спільними елементами конструкцій, комунікаціями багатоквартирного будинку. Комісією рекомендовано власниці кв. АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,0797 га по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , усунути перешкоди (демонтувати елементи паркану на фасаді будинку та з протилежного боку) у користуванні проходом (вимощенням) загального користування.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Як передбачено ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Правовий режим земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України.

Частинами першою-третьою ст. 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з підпунктом г частини 2, частини 3 ст. 89 ЗК України передбачено, що у спільній сумісній власності перебувають зокрема земельні ділянки співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Згідно з підпунктом 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Правовий режим земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України.

Частинами першою-третьою ст. 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з підпунктом г частини 2, частини 3 ст. 89 ЗК України передбачено, що у спільній сумісній власності перебувають зокрема земельні ділянки співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Згідно з підпунктом 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно ч. 3 ст. 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, вказані вище норми права та обставини, які зазначені позивачем, дають підстави для висновку, що позивач, як співвласник квартири у багатоквартирному будинку, має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном. Розташування на земельній ділянці, яка є частиною прибудинкової території, паркану (металевої секційної сітки), не дозволяє позивачу вільно користуватися спільною земельною ділянкою, відповідачем перешкоджається прохід прибудинковою територію до горища, сараю та до протилежної території багатоквартирного будинку.

Опис елементів паркану (металевої секційної сітки), що підлягає демонтуванню.

До позовної заяви додається схема розташування металевої секційної сітки по АДРЕСА_1 , на якій нанесеними зображеннями відрізків АБ БВ, ГД, ЕЄ та ЄЖ вказане розташування окремих частин металевої секційної сітки, що огороджує подвір`я відповідача та її довжина.

Крім того, до позовної заяви додано фототаблицю, на якій зафіксовано просторове розташування металевої секційної сітки вздовж асфальтової доріжки по периметру багатоквартирного будинку.

На фото №1 зображено секцію металевої сітки, довжиною 1,93 метра (на схемі відрізок АБ), яка кріпиться до стіни будинку за допомогою металевого стовпчика, закріпленого гвинтами, та іншим краєм - до металевого стовпчика, який забетоновано у землю.

На фото №2 зображено секцію металевої сітки, довжиною 1,23 метра (на схемі відрізок БВ), яка кріпиться до металевих стовпчиків, забетонованих у землю.

Зазначені дві секції металевої сітки (фото №1 та №2) розміщені одна біля одної на асфальтній доріжці поруч з входом до квартири позивача. Загальна довжина двох секцій складає 3,16 метра. Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки зазначені секції розташовані поруч з точками № 7 та № 8 зі східної сторони будинку.

На фото №3 зображено секцію металевої сітки, довжиною 2,6 метра (на схемі відрізок ГД), яка кріпиться до двох забетонованих металевих стовпчиків.

Зазначена секція знаходиться напроти стіни квартири відповідача і перекриває асфальтову доріжку з подвір`я. Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки зазначені секції розташовані між точками №4 та №5 з північної сторони будинку.

На фото № 4 зображено секцію металевої сітки, довжиною 1,3 метра (на схемі відрізок ЕЄ), яка кріпиться до двох забетонованих металевих стовпчиків.

На фото № 5 зображено секцію металевої сітки, довжиною 1,5 метра (на схемі відрізок ЄЖ), яка кріпиться до забетонованого металевого стовпчика та іншим краєм - до стіни будинку за допомогою металевого стовпчика, закріпленого гвинтами.

Зазначені дві секції металевої сітки (фото №4 та №5) розміщені одна біля одної на асфальтній доріжці з протилежної сторони квартири позивача. Загальна довжина двох секцій складає 2,8 метра. Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки зазначені секції розташовані поруч з точками №11 та №12 з західної сторони будинку.

Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України).

Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду.

Предметом даного негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача перешкод у здійсненні ним права користування прибудинковою територією.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування прибудинковою територією та вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права у вигляді заборони проходу прибудинковою територією.

Особливістю негаторного позову є те, що він спрямований на усунення таких порушень вказаних повноважень власника, які наявні на момент звернення з позовом. Саме тому до вимог за негаторним позовом строки позовної давності не можуть застосовуватися.

Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі.

У пункті 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц зазначено: «Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

Отже, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як особу з інвалідністю І групи, що підтверджується копією довідки Сер. КИО-І № 215346 від 25.05.2004 та копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 03.12.2004.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Матюшенков Д.В. позовні вимоги позивача не визнають в повному обсязі та просять у задоволенні їх відмовити. Позовні вимоги позивача є надуманими та ніякими доказами не підтвердженими, а тому не підлягають до задоволення. У позивача є інші можливості, щоб прийти до своєї ділянки.

Представник третьої особи в особі Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області Балацька В.В. підтримує позовні вимоги позивача та просить задовольнити позовні вимоги позивача.

Суд, вислухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Положення статті 12 ЦПК України, якою визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

По АДРЕСА_1 розташований багатоквартирний одноповерховий житловий будинок, який включає три приватизовані квартири.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 2000 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності (сумісної або часткової) власності гр.. ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_6 .

Актом про результати розгляду звернення ОСОБА_10 та ОСОБА_7 від 09 листопада 2021 року, складеного відповідно до розпорядження міського голови «Про створення комісії по зверненню ОСОБА_10 та ОСОБА_7 » від 26.10.2021 № 257-ОД, створеної на усне звернення громадян щодо порушення права на користування прибудинковою територією багатоквартирного будинку сусідкою ОСОБА_1 , у складі комісії: голова комісії ОСОБА_11 , члени комісії: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 встановлено, що дійсно передача земельної ділянки ОСОБА_1 відбулося з порушеннями законодавства, що створює суттєві порушення у користуванні спільною власністю. Вирішення щодо питання було можливо у судовому порядку, однак рішеннями суддів було встановлено пропущення строків позовної давності. У зв`язку з цим у співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 склалися недобросусідські відносини, а тому комісія рекомендувала власниці кВ. АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,0797 га, що по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні проходом загального користування сім`ї Стареньких (а. с. 13).

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що прибувши на АДРЕСА_1 , виявили, що для позивача є перепона у користуванні її сараями. Проте, існує можливість у позивача проходити до своїх сараїв іншими дорогами. Окрім того, ними були надані рекомендації для розв`язання конфліктної ситуації, але це не є вказівками.

Актом комісії по розгляду звернення ОСОБА_2 від 19 квітня 2022 року, складеного відповідно до розпорядження міського голови «Про створення комісії по зверненню ОСОБА_2 » від 08.02.2022 № 021-ОД, створеної на звернення громадянки щодо порушення права на користування прибудинковою територією багатоквартирного будинку сусідкою ОСОБА_1 , у складі комісії: голова комісії ОСОБА_16 , члени комісії: ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , встановлено, що встановлений паркан ОСОБА_1 дійсно обмежує доступ всіх співвласників будинку до користування спільними елементами конструкцій, комунікаціями багатоквартирного будинку. У зв`язку з цим у співвласників будинку по АДРЕСА_1 склалися недобросусідські відносини, а тому комісія рекомендувала, власниці кВ. АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,0797 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 усунути перешкоди (демонтувати елементи паркану на фасаді будинку та з протилежного боку) у користуванні проходом (вимощенням) загального користування. У разі невиконання цього акту власникам квартири АДРЕСА_2 звернутися до суду за захистом своїх законних інтересів (а.с. 14-16).

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що пройшло більше року і він всі деталі не пам`ятає. У будинку АДРЕСА_7 знаходиться одноповерховий житловий будинок, де проживають три сім`ї. Так в дійсності відповідач огородилась і позивач не має можливості пройти до своїх сараїв. Теоретично існують дороги, якими може користуватися позивач.

Свідок ОСОБА_1 пояснила, що у позивача є інші дороги, якими вона може користуватися, щоб пройти до своїх сараїв. Просто є бажання у позивача ходити саме по під її вікнами.

Постановою Верховного Суду від 08.04.2019 р. по справі № 368/513/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Кагарлицької міської ради, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відновлення стану земельної ділянки встановлено наступне.

«Рішенням Кагарлицької міської ради від 02 липня 2003 року № 118-XI-XXIV власнику квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0797 га по АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення 15 вересня 2003 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку КВ № 027446, кадастровий номер :03:021:002, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 148.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05 квітня 1996 року N 31/30/53/396, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної не садибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Частинами першою-третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 Про приватизацію державного житлового фонду; нормативно-правовий акт № 2482-XII від 19.06.1992" статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених частиною третьою статті 42 ЗК України, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Тобто у разі приватизації громадянами квартир, земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватися у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку; нормативно-правовий акт № 2866-III від 29.11.2001 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» в порядку, передбаченому Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»; нормативно-правовий акт № 1521 від 11.10.2002 постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». В такому разі земельна ділянка належить співвласникам житлового будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Спірна земельна ділянка фактично відноситься до прибудинкової території багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , а її передача у власність відповідача відбулася всупереч вимогам закону, що свідчить про порушення прав позивача.

Разом з тим відповідно до статей 71, 75 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, згідно пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень якого правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на те, що оспорюване позивачем рішення було прийняте Кагарлицькою міською радою в липні 2003 року, а державний акт виданий відповідачу у вересні 2003 року, і станом на 01 січня 2004 року строк пред`явлення позову про визнання рішення і державного акта недійсними не сплив, до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ЦК України про позовну давність.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 268 ЦК України в редакції, чинній до 19 грудня 2011 року, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Однак Законом України № 4176-VI пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України було виключено і на правовідносини щодо визнання незаконним правового акта органу державної влади чи місцевого самоврядування поширилися загальні положення про позовну давність.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. При цьому стосовно вимог, передбачених підпунктами 1 та 2 цього пункту, особа може звернутися до суду лише за умови, якщо строк їх пред`явлення, встановлений положеннями ЦК України, що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності цим Законом.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем загальної позовної давності, про застосування якої було заявлено ОСОБА_1 у запереченні на позов, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».

Тобто, постановою Верховного Суду від 08.04.2019 р. по справі № 368/513/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Кагарлицької міської ради, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відновлення стану земельної ділянки було встановлено порушення при виділенні земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 , так як пройшли строки позовної давності, тому позовні вимоги позивача у визнанні незаконним і скасування рішення, визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення її стану було відмовлено.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно зі статтею 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (частини 1, 2 статті 5 «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 14-рп/2011 від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1,10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Отже, власники квартир багатоквартирних житлових будинків незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою та мають самостійне право звернення до суду за захистом своїх прав щодо таких приміщень.

Відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0797 по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії КВ № 027446, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №148.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша статті 317, частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У частинах першій, третій статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час набуття прав власності позивачами на квартири будинку) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно частини четвертої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття прав власності позивачем на квартиру будинку) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Передумовами та підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Разом з тим, позивач не є власником суміжної земельної ділянки, а тому він не довів факт порушення свого суб`єктивного цивільного права або законного інтересу позивача, не встановлено, яким чином відповідач порушують її право. Разом з тим право власності чи право користування, як абсолютне право, має захищатися лише за умови доведення самого факту порушення.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення)

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частина друга статті 369 ЦК України).

«Згідно з висновками, викладеними у Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Статтею 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спільне майно власників квартир складається з неподільного і загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Аналіз зазначених норм права та рішень Конституційного Суду України, свідчить про те, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою»

Стверджуючи про те, що саме відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачу у користуванні горищем, не відповідає дійсності та є голослівними, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Тобто, можна зробити висновок, що представник позивача не довів порушення прав позивача, оскільки не надала суду доказів про те, що саме відповідач ОСОБА_1 порушує права позивача як співвласника допоміжних приміщень багатоквартирного будинку щодо користування горищем.

Що стосується усунення перешкод у користування позивачем земельною ділянкою, яка на праві приватної власності належить відповідачу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які

не суперечать закону (частина перша статті 317, частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України).

Згідно із статтями 91, 96 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Передумовами та підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Пунктом першим частини першої статті першої Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири є багатоквартирним будинком. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Таким чином, житловий будинок по АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці, складається з трьох квартир, а тому є багатоквартирним будинком.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на момент набуття позивачкою права власності на квартиру) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, до особи, яка набула право власності на квартиру у багатоквартирному будинку, право власності або право користування на земельну ділянку не переходить.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема - співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Частинами першою-третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками

Згідно з четвертим та шостим пунктами частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія .

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення їх житлових, соціальних і побутових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у вставленому законом порядку. Розміри та конфігурація такої земельної ділянки визначаються на підставі відповідної технічної документації із землеустрою, яка подається на затвердження уповноваженому на прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування.

Зазначене у статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" поняття "права на земельну ділянку" варто розуміти як оформлене у встановленому законом порядку право власності чи право постійного користування. Лише після оформлення такого права розміри і конфігурація земельної ділянки вважаються встановленими.

За статтями 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За наведеного, до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою може звертатись особа, яка у встановленому законом порядку набула право власності або право користування такою земельною ділянкою.

Однак, спірна земельна ділянка, площею 0,0797 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у спільну сумісну власність або спільне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як співвласникам багатоквартирного будинку Кагарлицькою міською радою не передавалась.

Разом з тим, позивач не є землекористувачем чи власником суміжної земельної ділянки, а тому він не довів факт порушення свого суб`єктивного цивільного права або законного інтересу позивача, не встановлено, яким чином відповідач порушує її право.

Разом з тим право власності чи право користування, як абсолютне право, має захищатися лише за умови доведення самого факту порушення.

Крім того, в матеріалах справи немає доказів визначення генеральним планом м. Кагарлик та планом земельно-господарського устрою земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_1 , зокрема земель загального користування - проїзду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 570/1721/20 (провадження № 61-10072св21) зазначено, що «судами правильно враховано, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право ОСОБА_1 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. Позивач під час розгляду справи не заявляв клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи».

Права позивача на користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_7 не оформлені, земельна ділянка прибудинкової території не сформована.

У справі відсутні висновки експерта чи спеціаліста щодо порушення меж земельної ділянки, яка належить відповідачу на праві приватної власності у будинку АДРЕСА_7 та зокрема земель загального користування проїзду.

Не доведеними позивачкою є вимоги про демонтаж металевої сітки зведеним ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 не наводить жодних обставин порушення ними її прав, як власника іншої квартири, а також відсутній висновок експертизи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина перша статті 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наведеного вище, заявлений ОСОБА_2 позов є таким, що не підлягає до задоволення, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в його задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ЦК України, ЗК України та ст. ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Виконавчий комітет Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (прибудинковою територією багатоквартирного будинку), зобов`язання вчинити дії відмовити.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення подавши безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.09.2023 р.

Суддя І.І. Шевченко