Постанова

Іменем України

20 вересня 2023 року

місто Київ

справа № 146/486/22

провадження № 61-8137св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Томашпільська селищна рада Тульчинського району Вінницької області як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Сопруна В. В., Матківської М. В., Міхасішина І. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивачки

ОСОБА_1 у травні 2022 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Томашпільська селищна рада Тульчинського району Вінницької області як орган опіки та піклування, у якому просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею, матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка обґрунтовувала пред`явлений позов тим, що 12 жовтня 2014 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який 09 грудня 2021 року рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області розірвано.

У шлюбі у подружжя народилися двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу діти фактично залишилися проживати разом із батьком ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_2 , де вони народилися і проживали під час шлюбу між батьками.

Стверджувала, що діти мають проживати разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідач не має об`єктивної можливості та не має особливого бажання створити дітям нормальні сприятливі умови для їх проживання та розвитку.

Зазначила, що під час спілкування з дітьми вони виявляють бажання бути з нею, сумують за нею, не отримуючи від матері належної уваги та турботи.

Стислий виклад заперечень відповідача та позиція третьої особи

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що діти проживають разом з ним. Він мешкає зі своєю матір`ю в належному їй будинку, в якому створені всі належні умови для проживання та розвитку дітей. Крім присадибної ділянки, належної його матері, у їх з матір`ю користуванні є дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які перебувають в оренді. Відповідач не заперечував проти того, щоб мати спілкувалася з дітьми.

Третя особа заперечувала проти задоволення позову, її представник пояснив, що відповідач ОСОБА_2 за місцем проживання характеризується позитивно, працює та має постійний заробіток, зарекомендував себе як дисциплінований, працелюбний. Батько ОСОБА_2 здійснює догляд за дітьми, утримує та виховує їх. ОСОБА_2 не чинить перешкод матері ОСОБА_1 у побаченні та спілкуванні з дітьми, проте мати участі у житті малолітніх дітей не бере. Також до виховання та догляду за дітьми долучається бабуся ОСОБА_5 . Під час підготовки до розгляду висновку питання про визначення місця проживання дітей мати дітей ОСОБА_1 була належно повідомлена усіма можливими засобам зв`язку, проте до Служби у справах дітей селищної ради та на засідання комісії з питань захисту прав дитини жодного разу не з`явилася. Спілкування з ОСОБА_1 відбувалися лише засобами телефонного зв`язку.

З цих підстав третя особа підтримала висновок про визначення місця проживання дітей разом з батьком ОСОБА_2 .

Думка дітей щодо місця проживання

Малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у судовому засіданні відмовилися висловити свою думку.

Стислий виклад змісту рішення суду першої інстанції

Рішенням від 27 лютого 2023 року Томашпільський районний суд Вінницької області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись принципом якнайкращого забезпечення інтересів дітей та враховуючи тривалість проживання малолітніх дітей разом з їх батьком, їх прихильність до нього, забезпечення сталості їх соціальних зв`язків із батьком та у соціумі в цілому, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також невстановлення обставин, які можуть негативно впливати на виховання та розвиток дітей, суд вважав, що у позові ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей із нею потрібно відмовити.

Стислий виклад змісту рішення суду апеляційної інстанції

Постановою від 10 травня 2023 року Вінницький апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року, ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив.

Суд визначив місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Здійснив розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що, незважаючи на те, що і батько, і мати характеризуються позитивно, не мають шкідливих звичок, забезпечені житлом, мати ОСОБА_1 відразу після розірвання шлюбу звернулася до органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх дітей разом із нею, тому правильним буде визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з матір`ю.

Апеляційний суд врахував, що в матеріалах справи немає доказів того, що мати дітей є неспроможною забезпечити належне їх утримання, а також, що вона притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків чи веде аморальний спосіб життя.

Враховуючи вік дітей (7 і 6 років), психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, апеляційний суд виснував, що найкращим інтересам відповідатиме визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1 .

На переконання суду апеляційної інстанції, малолітні діти більше потребують саме материнської уваги та любові, її піклування та турботи.

Апеляційний суд виснував, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, його висновки не відповідають обставинам справи та наданим доказам, суд порушив норми матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Відповідач ОСОБА_2 30 травня 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року, залишити в силі рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), за змістом яких під час визначення місця проживання дитини передусім увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Втім під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, зокрема й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18 (провадження № 61-15091св19), відповідно до яких під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19), згідно з якими, коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 (провадження

№ 61-7187св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 (провадження № 61-10119св22), щодо доцільності застосування моделі спільної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного із батьків за відповідним графіком;

- суд апеляційної інстанції неповно дослідив докази, наявні у матеріалах справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у липні 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 04 липня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційнепровадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребував справу із суду першої інстанції, а ухвалою від 15 серпня 2023 року справу призначив до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням від 09 грудня 2021 року справі № 146/809/21 Томашпільський районний суд Вінницької області розірвав шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Вовчоцької сільської ради Немирівського району Вінницької області, актовий запис № 4.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_4 .

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 16 листопада 2021 року ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_8 проживає у будинку у АДРЕСА_1 .

У цьому будинку проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .

Під час відвідування помешкання комісія встановила, що умови для проживання та розвитку дітей хороші. Власником будинку є ОСОБА_8 .

Відповідно до цього акта обстеження ОСОБА_1 отримує соціальну допомогу від держави.

Позивачка надала висновок опікунської ради при виконкомі Брацлавської селищної ради щодо проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Цей висновок суд першої інстанції не брав до уваги, оскільки він належно не оформлений та не вмотивований, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно з актом обстеження умов проживання у помешканні на АДРЕСА_3 від 10 січня 2022 року створені всі необхідні житлово-побутові умови для комфортного та повноцінного проживання. За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Мати дітей ОСОБА_1 із сім`єю не проживає з вересня 2021 року.

У довідці Гнатківського старостинського округу Томашпільської селищної ради від 11 листопада 2021 року № 747 про склад сім`ї зазначено, що на АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки від 06 липня 2022 року № 3Д000000242, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина», ОСОБА_9 працює у ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» на посаді водія.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 24 травня 2022 року № 162 про визначення місця проживання дітей вирішено визначити місце проживання дітей з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Брацлавської селищної ради від 14 липня 2022 року № 90 про проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішено затвердити рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Брацлавської селищної ради від 30 червня 2022 року № 21 про доцільність проживання малолітніх дітей з матір`ю ОСОБА_1 . Визначено місце проживання малолітніх дітей із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Томашпільської селищної ради надав висновок про визначення місця проживання дітей від 10 серпня 2022 року № 02-13-14/1833, відповідно до якого вважав за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей разом із батьком ОСОБА_2 , мешканцем с. Гнатків Тульчинського району Вінницької області, за його фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Суди встановили, що після припинення спільного проживання сторін малолітні діти залишилися проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_3 .

Батько дітей ОСОБА_2 піклується про них, діти забезпечені упорядженим житловим приміщенням, де створені умови для належного виховання та розвитку дітей. Дітям, які проживають разом із батьком, не доведеться змінювати місце навчання та сталі соціальні зв`язки. Батько не заперечує, щоб діти спілкувалися з матір`ю.

Суди встановили, що як батько, так і мати характеризуються позитивно, не мають шкідливих звичок, забезпечені житлом.

Право, застосоване судом

Під час оцінки доводів касаційної скарги щодо визначення місця проживання дитини Верховний Суд керується положеннями Конвенції про права дитини,СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі

«Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України» йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків.

Щодо визначення місця проживання дитини у справі, що переглядається

Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, позивачка, звертаючись до суду з позовом, просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався принципом якнайкращого забезпечення інтересів дітей та врахував тривалість проживання малолітніх дітей саме разом із батьком, їх прихильність до батька, забезпечення сталості їх соціальних зв`язків з батьком та у соціумі в цілому, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також невстановлення обставин, які можуть негативно впливати на виховання та розвиток дітей.

Натомість, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1 , апеляційний суд виснував, що правильним буде визначити місце проживання малолітніх дітей разом із матір`ю. Апеляційний суд врахував, що в матеріалах справи немає доказів того, що мати дітей неспроможна забезпечити належне їх утримання, а також, що вона притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків чи веде аморальний спосіб життя. Враховуючи вік дітей (7 і 6 років), психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, апеляційний суд виснував, що найкращим інтересам відповідатиме визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1 . На переконання суду апеляційної інстанції, малолітні діти більше потребують саме материнської уваги та любові, її піклування та турботи.

Такі висновки апеляційного суду не відповідають сформульованим правовим позиціям Верховного Суду у постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Так, у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час визначення місця проживання дитини передусім увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У постанові від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18 (провадження № 61-15091св19) Верховний Суд зазначив, що під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19) Верховний Суд виснував, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Наведені правові висновки Верховного Суду потрібно розуміти так, що суди під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини мають керуватися принципом якнайкращих інтересів дитини, а при однаковому ставленні батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та забезпечення умов проживання дитини враховувати сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не навів обґрунтованих мотивів скасування рішення суду першої інстанції, не встановив обставин, відповідно до яких визначення місця проживання дітей з матір`ю відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Апеляційний суд не врахував, що, визначаючи місце проживання дітей саме із матір`ю, фактично відбувається зміна усталеного місця проживання малолітніх дітей, зміна соціальних зв`язків, місця навчання тощо, що зумовлює потребу у вчиненні заходів із адаптації дітей до нового середовища проживання. Натомість відмова у задоволенні позову матиме наслідком залишення дітей разом з батьком, який створив усі належні умови для проживання цих дітей, які проживають разом із ним від самого народження. Тобто місце проживання дітей з батьком за адресою його проживання є усталеним та звичним для дітей.

Суди встановили, що умови проживання дітей з батьком та матір`ю є рівними, а тому мають бути враховані інші умови проживання, серед яких сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан дітей тощо.

Верховний Суд наголошує, що для зміни усталеного місця проживання дітей мають бути вагомі аргументи, яких суд апеляційної інстанції не встановив та не навів.

Висновки апеляційного суду, що малолітні діти більше потребують саме материнської уваги та любові, її піклування та турботи, а тому місце проживання дітей має бути визначене з матір`ю, ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами. До того ж позивачка не довела, що їй чиняться перешкоди в участі у спілкуванні та вихованні дітей, такі обставини заперечував відповідач, наголошував, що не проти спілкування дітей з матір`ю, а також спільного виховання дітей. Позивачка не довела, що вчиняла дії з виконання її материнського обов`язку щодо участі у вихованні дітей. Верховний Суд наголошує на тому, що материнська увага та турбота мають проявлятися не лише під час спільного проживання матері та дітей, а також шляхом участі матері у вихованні дітей, спілкуванні з ними, якщо вони проживають окремо від неї разом з їх батьком.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка мала довести, що визначення місця проживання дітей разом з нею буде відповідати найкращим інтересам дитини, проте не довела таких обставин. Тож у апеляційного суду не було підстав для задоволення позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з наведеним суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд не надав оцінку та не мотивував відхилення доводів та міркувань відповідача, наведеним ним на обґрунтування своєї правової позиції, та доказів, наданих сторонами у справі, яким суд першої інстанції надав оцінку, не зазначивши підстав та мотивів відхилення таких доказів, врахованих судом першої інстанції, що свідчить про необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Змінюючи фактичне і стале місце проживання малолітніх дітей, апеляційний суд мав отримати, оцінити та навести достатньо вагомі аргументи такого власного рішення про зміну постійного місця проживання малолітніх дітей.

Тож Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення не є обґрунтованим та законним, а тому підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, висновки якого відповідають правовим висновкам Верховного Суду, на які заявник послався у касаційній скарзі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підсумовуючи, Верховний Суд врахував, що така підстава касаційної скарги, як неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19), від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18 (провадження № 61-15091св19), від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 (провадження № 61-7187св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 (провадження № 61-10119св22), підтвердилася під час касаційного перегляду справи.

Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що за встановлених фактичних обставин справи відмова у визначенні місця проживання дітей з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дітей, позивачка не навела вагомих аргументів зміни усталеного місця проживання дітей, а умови проживання дітей з батьком та матір`ю є рівними, тож до уваги потрібно брати сталі соціальні зв`язки, психологічний стан дітей, їх місце навчання тощо. Під час розгляду справи саме на позивачку покладався обов`язок довести, що визначення місця проживання з нею (що матиме наслідком зміну усталеного місця проживання дітей, яке відповідає усім необхідним критеріям та умовам для належного проживання) відповідатиме найкращим інтересам дитини. Цього позивачка під час розгляду справи не довела, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, зробив необґрунтовані висновки про скасування рішення суду першої інстанції за наслідками вирішення спору за суттю як такого, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування фактичних обставин справи. Саме висновки суду апеляційної інстанції, а не суду першої інстанції, ґрунтуються на припущеннях, не обґрунтовані належним чином.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

За приписами пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , тому судові витрати, сплачені під час подання касаційної скарги у виді судового збору в розмірі 1 984, 80 грн, підлягають відшкодуванню позивачкою на користь відповідача.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги у справі відповідно до правового результату вирішення спору покладаються на позивачку.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року скасувати, рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судових витрат, понесених ним зі сплати судового збору, у розмірі 1 984, 80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко