Постанова

Іменем України

28 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 290/353/22

провадження № 61-2297св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Романівська селищна рада Житомирської області,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Романівської селищної ради Житомирської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення Романівської селищної ради Житомирської області, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у травні 2022 року звернувся до суду з позовом до Романівської селищної ради Житомирської області (далі - Романівська селищна рада), в якому просив визнати нечинним та скасувати рішення Романівської селищної ради № 130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26 січня 2021 року «Про розгляд заяв громадянина ОСОБА_1 та громадянина ОСОБА_3 » в частині надання дозволу громадянину ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства за межами села Романівка, що була надана в постійне користування згідно з державним актом його батьку - ОСОБА_4 , спадкоємцем якого він є.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що після смерті батька він постійно користується земельними ділянками площею 2 га та 0,40 га, які належали його батьку на праві постійного користування на підставі державного акта.

Рішенням Романівської селищної ради № 130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26 січня 2021 року йому та ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею по 0,20 га для ведення особистого селянського господарства.

Вважає таке рішення протиправним, оскільки відповідачем незаконно частина земельної ділянки, що належала його батьку, єдиним спадкоємцем якого він є, передана третім особам.

Романівський районний суд Житомирської області ухвалою від 04 серпня 2022 року залучив до участі у справі як третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Романівський районний суд Житомирської області рішенням від 25 жовтня 2022 року відмовив у задоволенні позову.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач має право на 1/2 частку спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , його права, як спадкоємця, при прийнятті оскаржуваного рішення Романівської селищної ради порушені не були, оскільки згідно з вказаним рішенням ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення 1/2 частки земельної ділянки, яка знаходилася в користуванні спадкодавця. Оспорюване рішення не порушує прав позивача.

Житомирський апеляційний суд постановою від 21 грудня 2022 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у даному випадку позов заявлений не до всіх належних відповідачів та відсутні визначені процесуальним законом підстави для залучення співвідповідача у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у березні 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і постановити нове рішення по суті позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд безпідставно залучив як третіх осіб на стороні відповідача ОСОБА_2 , яка не претендує на спадщину та не може претендувати як і ОСОБА_3 , які не є спадкоємцями у справі спадкодавця ОСОБА_4 (як зазначено у постанові Сьомого апеляційного суду у справі № 240/11653/21) та не можуть претендувати згідно з законом та відмовив йому у витребуванні доказів у справі.

Суди не взяли до уваги встановлений у суді той факт, що відповідач всупереч частини третьої статті 13 ЦПК України приймаючи рішення з корисливих мотивів передав частину спадкової земельної ділянки «підставній особі».

Суд не взяв до уваги норму статті 1277 ЦК України, яка вказує на той факт, що відповідач навіть не оспорював того факту, що він є єдиним спадкоємцем першої черги на земельну ділянку, передану у постійне користування на підставі державного акта його батьку.

Згідно із спадковим реєстром він є єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 .

Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20), Розділі Х Перехідних положень ЗК України, рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року, статей 1219, 1277 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 28 березня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Романівського районного суду Житомирської області.

Справа № 290/353/22 надійшла до Верховного Суду 11 квітня 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 на підставі рішення Романівської сільської ради народних депутатів Дзержинського району Житомирської області від 04 травня 1996 року № 4 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,40 га із цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ЖТ-341.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями ОСОБА_4 у рівних частках є його син ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_5 .

Відповідно до повідомлення нотаріуса, адресованого ОСОБА_1 , останньому неможливо видати свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку земельної ділянки, яка знаходилася у постійному користуванні ОСОБА_4 , у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують право власності спадкодавця на вказану земельну ділянку.

Рішенням Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 26 січня 2021 року № 130-4/21 надано дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею по 0,20 га для ведення особистого селянського господарства. При прийняті вищевказаного рішення Романівська селищна рада взяла до уваги, що заявники претендують на одну й ту ж земельну ділянку, яка була надана у користування ОСОБА_4 .

Також апеляційним судом встановлено, що обґрунтовуючи заявлені в цій справі позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на порушення своїх прав як спадкоємця після смерті батька.

Разом із ОСОБА_1 до спадщини була закликана і дружина померлого - мати позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На спадщину після смерті ОСОБА_5 претендує позивач та його сестра ОСОБА_2 , що також є третьою особою у справі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до статті 1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Романівської селищної ради Житомирської області, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому, зокрема просив визнати нечинним та скасувати рішення Романівської селищної ради № 130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26 січня 2021 року «Про розгляд заяв громадянина ОСОБА_1 та громадянина ОСОБА_3 » в частині надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства за межами села Романівка, що була надана в постійне користування на підставі державного акта його батьку - ОСОБА_4 , спадкоємцем якого він є.

При цьому, ОСОБА_3 є третьою особою у справі.

Крім того, обґрунтовуючи заявлені в цій справі вимоги, позивач посилався на порушення своїх прав як спадкоємця після смерті батька.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що разом із позивачем до спадщини була закликана і дружина померлого - мати позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . На спадщину після смерті останньої претендує позивач та його сестра ОСОБА_2 , яка також залучена третьою особою у цій справі.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем у даній справі зазначено як відповідачем Романівську селищну раду Житомирської області, і суд першої інстанції розглянув справу за такого складу сторін, без з`ясування того, хто є належним відповідачем у вирішенні даного спору, та помилково вважав належним відповідачем Романівську селищну раду Житомирської області за вказаними позовними вимогами, оскільки спір у цій справі має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою має бути зареєстровано право власності на цю земельну ділянку.

Крім того, апеляційний суд правильно вказав, що цей спір пов`язаний із спадковими правами спадкоємців батьків позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо нерухомого майна, тому встановивши, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не залучені до участі у розгляді цієї справи як відповідачі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки у нього відсутні передбачені законом повноваження змінювати склад осіб, які беруть участь у справі.

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належними відповідачами чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20), не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Правові висновки, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не релевантні до спірних правовідносин, тому не підлягають застосуванню у справі, що переглядається.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров