Дата документу 26.09.2023 Справа № 334/6020/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/6020/22 Головуючий у І інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1622/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стариченка Миколи Петровича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стариченка М.П. звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору.

В обґрунтування позову зазначав, що 10.05.2016 між ОСОБА_1 та ПАТ «Запоріжжяобленерго» укладено договір № 573707039 про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення зазначеного договору позивач був одноособовим власником будинку на підставі договору купівлі-продажу.

19.05.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 27/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після укладення цього договору з метою отримання від ПАТ «Запоріжжяобленерго» акту розмежування балансової належності електромереж за адресою АДРЕСА_1 , позивач звернувся до ПАТ «Запоріжжяобленерго» з відповідною заявою.

19.07.2017 листом № 55/49-4378 ПАТ «Запоріжжяобленерго» повідомило ОСОБА_1 про необхідність обстеження приладу обліку з метою переукладання договору.

21.07.2017 між позивачем та ПАТ «Запоріжжяобленерго» переукладено договір № 573707039 про користування електричною енергією за адресою АДРЕСА_1 .

За умовами зазначеного договору складено акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 21.07.2017.

Зазначеним актом визначена відповідальність ОСОБА_1 за електрообладнання по всьому будинку, враховуючи частку, яка належить ОСОБА_2 , що дає їй право безперешкодно використовувати електроенергію в будинку. Крім того, таке право гарантоване ОСОБА_2 пунктом 3.10 Договору купівлі-продажу частки житлового будинку, де зазначено, що сторони домовились рівноправно користуватись усіма комунікаціями, які підведені до будинку і не чинити перешкод іншім сторонам в їх використанні.

Не зважаючи на гарантоване право користування існуючою лінією електромереж в будинку, ОСОБА_2 та ПАТ «Запоріжжяобленерго» без відома та згоди позивача уклали договір № 1710-1832 від 07.09.2017 про приєднання до електромереж електроустановки 27/100 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Зазначений договір був укладений в порушення абзацу 12 п. 1.3 Правил приєднання електроустановок до електричних мереж, затверджених постановою НКРЕКП від 17.01.2013, зареєстрованого МЮ України від 08.02.2013 № 236/22768, відповідно до якого «коли об`єкт (земельна ділянка) замовника перебуває у власності (користуванні) декількох осіб, електропередавальна організація укладає договір з одним із співвласників (користувачів) за умови наявності письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відповідна відмітка в договорі.

В порушення зазначеної норми відповідачі не отримали письмової згоди позивача, як співвласника житлового будинку, за адресою АДРЕСА_1 .

Ця обставина дала можливість ОСОБА_2 самостійно визначити межу балансової належності електричної мережі на території земельної ділянки, яка належить Позивачу не зважаючи на те, що ОСОБА_3 формою заяви про приєднання електроустановки передбачене висвітлення відомостей про наявність згоди замовника щодо встановлення межі балансової належності на території земельної ділянки або не згоди.

Зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_1 не був залучений до укладення договору про приєднання електроустановки у якості співвласника житлового будинку, він не мав можливості висловити своє заперечення щодо визначення межі балансової належності.

Внаслідок цього електрична мережа, яка належить ПАТ «Запоріжжяобленерго» була збудована над земельною ділянкою - кадастровий номер :04:027:0520, яка належить Позивачу на праві власності.

З метою здійснення обліку спожитої електричної енергії у житловому будинку АДРЕСА_1 , 02.01.2020 позивач звернувся до співвласниці житлового будинку ОСОБА_2 з пропозицією укласти договір про спільне використання електричної енергії, згідно з умовами якого має бути розподілена потужність електроустановки житлового будинку згідно з частками у праві власності на нього. Позивач надсилав цю пропозицію та проект договору ОСОБА_2 , проте поштове відправлення повернулось неотриманим у зв`язку зі спливом строку зберігання.

У серпні 2021 року у позивача виникла необхідність у використанні електричної енергії напругою 0,4 кВ (380 вольт).

01.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією про перерозподіл потужності лінії електропередачі потужністю 0,4 кВ (380 вольт), 20 кВт/ч, яку вона провела до будинку АДРЕСА_1 згідно з умовами оспорюваного договору.

02.09.2021 ОСОБА_2 отримала зазначену пропозицію, проте відповіді на неї позивач не отримав до цього часу.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 фактично відмовилась від вказаних пропозицій, 09.09.2021 позивач звернувся до ПАТ «Запоріжжяобленерго» із заявою на приєднання 73/100 частин будинку АДРЕСА_1 до ступеню напруги 0,4 кВ (380 вольт).

10.09.2021 ОСОБА_1 отримав зауваження, згідно зі змістом якого повинен подати заяву не на нове приєднання 73/100 частки житлового будинку, а на зміну технічних параметрів існуючого приєднання будинку за адресою АДРЕСА_1 з існуючих 220 вольт на необхідні йому 380 вольт.

Оскільки за умовами договору купівлі-продажу 27/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (п. 3.10) передбачено рівноправне користування усіма комунікаціями, які підведені на день укладання договору і не вчинення перешкод іншим сторонам у їх використанні, з оновленою заявою до ПАТ «Запоріжжяобленерго» позивач вже не звертався.

Таким чином, на думку позивача, оскільки ОСОБА_2 не надала згоди на перерозподіл потужності 20 кВт 0,4 кВ (380 В) відповідно до часток у праві власності на будинок, вона порушила його право на використання електричної енергії ступеню напруги 0,4 кВ (380 вольт).

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що належна ОСОБА_2 частка 27/100 площею 37,1 кв. м. не є окремим будинком літ. А, а є складовою частиною будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, який є чинним на теперішній час, де в розділі «експлікація площ приміщень» зазначено, що літ. А - є квартирою АДРЕСА_2 , а не житловим будинком, виділеним в натурі.

Позивач вважає, що укладаючи договір про приєднання до електричних мереж № 1710-1832 учасник договору в особі ПАТ «Запоріжжяобленерго» відступив від Закону та своєї практики укладення подібних договорів, відповідно до якої іншим фізичним особам відмовлялось в укладенні договорів на приєднання часток у спільній частковій власності на нерухоме майно, що підтверджується листом № 73-35U0 від 24.09.2021, при цьому Кодекс Систем Розподілу не порушувався.

На думку позивача, оскільки, відповідно до правил приєднання електроустановок до електричних мереж, затверджених Постановою НКРЕ 17.01.2013 № 32 при укладенні договору про приєднання з одним із співвласників (користувачів) об`єкту необхідна наявність письмової згоди всіх інших співвласників, про що робиться відповідна відмітка в договорі, а цього зроблено не було, договір № 1710-1832 від 07.09.2017 про приєднання до електричних мереж електроустановки 27/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 має бути визнаний недійсним.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стариченка М.П. просив суд визнати недійсним договір №1710-1832 від 07.09.2017 про приєднання до електричних мереж електроустановки 27/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Запоріжжяобленерго».

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стариченка М.П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Висновок суду першої інстанції про неможливість встановлення того, які саме права позивача були порушені оскаржуваним Договором, скаржник вважає помилковим, адже у своєму позові він зазначив, що діями відповідачів порушено його право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, гарантоване ст. 41 Конституції України.

Крім того, на думку скаржника, не є преюдиціальними для вирішення цієї справи обставини, встановлені рішенням Ленінського районного суд ум. Запоріжжя від 22.01.2021 та постановою Запорізького апеляційного суду від 06.07.2021 у справі № 334/963/19, які суд першої інстанції взяв до уваги. Посилаючись на наявність у провадженні Орджонікідзевського справи № 335/4615/21 за його аналогічним позовом, вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про сплив строку позовної давності у справі.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Черкашина І.І. заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року - без змін. Крім того, просить стягнути із ОСОБА_1 на свою користь витрати на правову допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

26 вересня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Стариченка М.П. про розгляд справи за відсутності скаржника та його представника.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 203, 204, 205, 206). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності сторін, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною оскаржуваного Договору про приєднання до електричних мереж, умови цього Договору на нього, його майно, права або обов`язки не поширюються. Не встановивши під час розгляду справи, яким саме чином цей договір порушує права ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що жодної шкоди його законним інтересам спірний Договір не завдає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником 27/100 часток житлового будинку, загальною площею 144,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,0188 гектарів, кадастровий номер :04:027:0523 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку (а.с. 122).

Зазначену земельну ділянку вона придбала 19.05.2017 у ОСОБА_1 , що підтверджено договором купівлі-продажу частки житлового будинку та договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченими приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., які були зареєстрованого в реєстрі за№ 1451 та № 1453 (а.с. 119-125).

За умовами вищевказаного договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 19.05.2017, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , продавець передає у власність покупця 27/100 часток житлового будинку, загальною площею 144,8 кв.м., житловою площею 108,1 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0188 гектарів, кадастровий номер :04:027:0523; Згідно з Актом про розрахунок часток, для відчуження частини житлового будинку відчуженню підлягає: житловий будинок літ.А, який складається з кухні 1-1 площею 10,1 кв.м., котельної 1-2 площею 5,4 кв.м, кімнати 1-3 площею 21,6 кв.м., загальною площею 37,1 кв.м., що складає 27/100 часток житлового будинку.

Одночасно з укладенням вищезазначених договорів купівлі-продажу нерухомості позивач також склав заяву, засвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., та зареєстровану в реєстрі за № 1457, згідно з якою ОСОБА_1 надав згоду ОСОБА_2 , як співвласнику житлового будинку АДРЕСА_1 , на виділення часток сумісного майна в окремі одиниці у разі дотримання певних умов, серед яких є умова «забезпечення всіх новостворених будівель усіма комунікаціями, які були у житловому будинку АДРЕСА_1 до розподілу» (а.с. 105).

07.09.2017 з метою забезпечення придбаного у позивача нерухомого майна електричною енергією ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Запоріжжяобленерго» Договір про приєднання до електричних мереж № 1710-1832.

Крім того, під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до тих самих відповідачів, в якому просив визнати будівництво ЛЕП в межах земельної ділянки кадастровий номер :04:027:0520, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , незаконним та зобов`язати відповідачів усунути порушення права власності шляхом демонтажу лінії електропередачі (ЛЕП), прокладену у повітряному просторі, стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду у розмірі 50000 грн та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, витрати на експертизу та правову допомогу.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.02.2021 у справі № 334/963/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «Запоріжжяобленерго» про визнання будівництва лінії електропередачі незаконним, усунення порушення права власності шляхом демонтажу лінії електропередачі, стягнення моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ПАТ «Запоріжжяобленерго», про встановлення сервітуту, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 06.07.2021, у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У постанові Запорізького апеляційного суду від 06.07.2021 зазначено: «Спірна повітряна лінія 0,4 кіловольт збудована у зв`язку з приєднанням належної ОСОБА_4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з житлового будинку літ. А загальною площею 37,1 кв.м., розташованого на земельній ділянці кадастровий номер :04:027:0523, яка на праві власності належить ОСОБА_2 . Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що оскільки ОСОБА_1 не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій доказів, що він є співвласником земельної ділянки, кадастровий номер :04:027:0523, та житлового будинку літ. А загальною площею 37,1 кв.м, на час розгляду справи, згода ОСОБА_1 на прокладання спірної ЛЕП не потрібна».

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Відповідно до чч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 334/963/19, колегія суддів не приймає з огляду на те, що скаржник жодним чином не спростував таких обставин та не підтвердив своїх доводів належними доказами. Оскільки у зазначеній справі та у справі, що переглядається, аналогічний склад сторін, обставини, що встановлювались у ній мають преюдиційне значення, колегія суддів сприймає таке твердження скаржника, як намагання переоцінити докази та обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, що не узгоджується з положенням ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реаіьне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Абз. 12 п. 1.2. Правил визначено, що у разі коли об`єкт (земельна ділянка) замовника перебуває у власності (користуванні) декількох осіб, електропередавальна організація укладає договір про приєднання з одним із співвласників (користувачів) за умови наявності письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відповідна відмітка в договорі.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що частка ОСОБА_2 в житловому будинку виділена в натурі і включає окремий об`єкт нерухомого майна: житловий будинок літ.А, який складається з кухні 1-1 площею 10,1 кв.м., котельної 1-2 площею 5,4 кв.м, кімнати 1-3 площею 21,6 кв.м., загальною площею 37,1 кв.м., що складає 27/100 часток житлового будинку.

Згідно умов п. 1.2 Правил, договір про приєднання до електричних мереж - письмова домовленість сторін, що є документом встановленої форми, який визначає зміст та регулює правовідносини між сторонами щодо приєднання електроустановок замовника до електричних мереж власника електромереж (далі договір про приєднання).

Технічні умови на приєднання до мереж (об`єктів) електроенергетики - комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об`єкта замовника електричною енергією, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам щодо електропостачання, та є невід`ємним додатком до договору про приєднання (даті - технічні умови).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, видача технічних умов на приєднання до електромереж може мати виключно одну мету - виконання спірного договору, без існування якого ПАТ «Запоріжжяобленерго» не могло видати технічні умови і розпочати прокладання лінії електропостачання.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про сплив позовної давності у справі колегія суддів відхиляє, оскільки позовна давність не була підставою відмови ОСОБА_1 у його позові. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний договір на позивача, його майно, права або обов`язки не поширюються та жодної шкоди його законним інтересам не завдає. А саме лише зазначення судом першої інстанції про наявність заяви відповідача про застосування такого строку та причин її обґрунтування є тільки констатацією такого факту. З огляду на те, що у позові слід відмовити у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача, колегія суддів не вважає доцільним досліджувати питання про застосування строків позовної давності у цій справі.

Положенням ст. 41 Конституції України зокрема визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_2 приєднала до електромережі власну земельну ділянку та власний житловий будинок літ. А, який складається з кухні 1-1 площею 10,1 кв.м., котельної 1-2 площею 5,4 кв.м, кімнати 1-3 площею 21,6 кв.м., загальною площею 37,1 кв.м., які вона придбала в позивача, адже вказані об`єкти у спільній власності не перебувають і згода позивача на їх підключення не потребується.

Таким чином, ОСОБА_2 , реалізуючи своє право власника об`єкта житлової нерухомості, діючи в рамках закону, уклала з ПАТ «Запоріжжяобленерго» Договір про приєднання до електричних мереж № 1710-1832.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що одночасно з продажем земельної ділянки та будинку ОСОБА_2 позивач надав нотаріальну згоду на забезпечення будинку відповідача усіма комунікаціями.

Також судовими рішеннями встановлено, що всі роботи, пов`язані з проведенням електропостачання в будинок ОСОБА_2 проводились в межах повноважень фахівців ПАТ «Запоріжжяобленгерго», з врахуванням не тільки наявних технічних можливостей, а й одночасним дотриманням усіх вимог чинного законодавства.

Разом з тим, ОСОБА_1 не є стороною спірного Договору, його умови на нього, його майно, права чи обов`язки не поширюються. Отже, спірний Договір не завдає жодної шкоди законним інтересам позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги Висновок експерта № 2022-35 від 05.01.2022, виконаний на його замовлення, спростовуються матеріалами справи, адже, як зазначалось вище, судовими рішеннями, ухваленими у 2021 році, за результатом розгляду цивільної справи № 334/963/19 вже встановлено факт законності будівництва лінії електропередач на вказаній земельній ділянці, тобто раніше, ніж складено зазначений висновок.

Колегія суддів зауважує, що більшість доводів апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Апеляційний суд перевірив доводи скаржниці та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стариченка М.П.слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2023 року - без змін.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

В обґрунтування витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Черкашин І.І.надав суду копію Договору про надання правничої допомоги (юридичних послуг) від 09.08.2023, відповідно до умов якого сторони визначили вартість наданих адвокатом послуг в апеляційному суді в загальному розмірі у 4000 грн. Також надано копію інформаційного повідомлення про зарахування коштів № 171989790 від 09.08.2023, відповідно до якого ОСОБА_2 сплатила на рахунок АО «Юридична компанія Черкашина» вартість юридичних послуг у розмірі 4000 грн. Також у матеріалах справи міститься ордер, виданий на підставі вказаного договору.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, складність справи, виконані адвокатом роботи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, підтвердження їх фактичного виконання, значення справи для відповідача, виходячи із принципу співмірності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, за відсутності клопотання позивача про зменшення витрат на правову допомогу, колегія суддів, вважає за можливе задовольнити заяву представника відповідача у цій справі про відшкодування витрат на правову допомогу, понесену відповідачем, під час апеляційного розгляду справи в сумі 4000 грн, які належить стягнути з позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стариченка Миколи Петровича - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2023 року в цій справі - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені за надання правової допомоги в апеляційному судів в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: