Провадження №: 4-с/755/148/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" жовтня 2023 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Арапіна Н.Є., вивчивши матеріали скарги ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства Юстиції, Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України (м. Київ), Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України про визнання дій/бездіяльності неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

заявник звернулася до суду зі скаргою за участю заінтересованих осіб Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства Юстиції, Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України (м. Київ), Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України про визнання дій/бездіяльності неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просить суд:

визнати дії/бездіяльність Директора Департаменту ДВС Міністерства Юстицii України пана Кисельова Максима Євгеновича щодо нездійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій Начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київський області ЦМУ МЮ (м. Київ) Сувало Михайла Степановича у виконавчому проваджені № НОМЕР_1 по примусовому виконанню рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі від 24.02.2010 № 2-554-2010 незаконними-неправомірними;

визнати неправомірними дії/бездіяльність Начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київський області ЦМУ МЮ (м. Київ) Сувало Михайла Степановича щодо нездійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій Директора Шевченківського ВДВС м. Києва ЦМУ МЮ Нідченко Дмитра Євгеновича у виконавчому проваджені № НОМЕР_1 по примусовому виконанню рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі від 24.02.2010 № 2-554-2010; невиконання зобов`язань: вчинити дії на захист прав і інтересів, надати письмові пояснення щодо виявлених недоліків; ненадання відповідей на вимоги стягувача;

визнати неправомірними дії/бездіяльність Директора Шевченківського ВДВС м. Києва ЦМУ МЮ Нідченко Дмитра Євгеновича щодо нездійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державних виконавців у виконавчому проваджені № НОМЕР_1 по примусовому виконанню рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі від 24.02.2010 №2-554-2010; невиконання зобов`язань: вчинити дії на захист прав і інтересів; ненадання письмових пояснень щодо виявлених недоліків; затримки строків усунення недоліків; ненадання відповідей на вимоги стягувача;

начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київський області ЦМУ МЮ (м. Київ) Сувало Михайла Степановича надати докази відсутності/наявності обставин і причин не здійснення підлеглими протягом 2011-2013 років прямих обов`язків по примусовому виконанню рішення Дніпровського районного суду Києва по справі від 24.02.2010 № 2-554-2010.

зобов`язати Директора Шевченківського ВДВС м. Києва ЦМУ МЮ Нідченко Дмитра Євгеновича усунути порушення прав стягувача і вжити передбачених законодавством заходів для виконання рішення суду за виконавчим листом № 2-554/1- 2010, виданим 24.02.2010 Дніпровським районним судом м. Києва.

Ознайомившись зі змістом скарги та доданих до неї матеріалів суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, рішення суду, зокрема, в цивільній справі, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно положень ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом.

Заявником подано до суду скаргу в порядку цивільного судочинства з посиланням на норму ст. 447 ЦПК України, та відповідно до заявлених вимог скаржник просить суд, зокрема, визнати дії/бездіяльність Директора Департаменту ДВС Міністерства Юстицii України пана Кисельова Максима Євгеновича щодо нездійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій Начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київський області ЦМУ МЮ (м. Київ) Сувало Михайла Степановича у виконавчому проваджені № НОМЕР_1 по примусовому виконанню рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі від 24.02.2010 №2-554-2010 незаконними-неправомірними.

Згідно з пунктами 1, 3, 5 Положення про Департамент ДВС, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2005 року № 711 Департамент є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мін`юсту та підпорядковується йому. Основним завданням Департаменту є участь у реалізації державної політики у сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Департамент відповідно до покладених на нього завдань: організовує своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень у порядку, встановленому законодавством; здійснює керівництво органами державної виконавчої служби, а також фінансове, матеріально-технічне та нормативно-методичне забезпечення їх діяльності; розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань організації виконання рішень та діяльності органів державної виконавчої служби, а також проводить їх правову експертизу; узагальнює практику застосування законодавства з питань організації виконання рішень та діяльності органів державної виконавчої служби, розробляє пропозиції щодо його вдосконалення і вносить їх на розгляд Міністра юстиції; організовує ведення статистичної звітності органів державної виконавчої служби та узагальнення практики державних виконавців щодо виконання окремих рішень; організовує ведення діловодства та архіву, контролює стан діловодства в органах державної виконавчої служби; забезпечує представництво інтересів органів державної виконавчої служби у судах; виконує інші функції, що випливають з покладених на нього завдань.

Суд зазначає, що заявлена по цій скарзі вимога щодо оскарження дій директора Департаменту ДВС МЮУ стосується здійснення ним як органом державної влади управлінських функцій, а не вчинення виконавчих дій під час виконання відповідного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно частини 1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб; 3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті; 5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Згідно частини 2 ст. 20 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частинами першою та третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КАС України якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) - місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд.

Отже, оскільки одна з вимог скарги стосується не оскарження дій державного виконавця щодо виконання рішення суду, а здійснення управлінських дій з контролю за неналежним виконанням державним виконавцем своїх обов`язків, то вона в силу вимог статті 181 КАС України в редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою (287 КАС України) підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, в силу ч. 3 ст. 21 КАС України, пов`язані з вказаною вимоги, які скаржник об`єднала у вказаній скарзі також підлягають розгляду в порядку адміністративного провадження.

За нормою ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно пункту 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки положення Розділу VIІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» не містить положень щодо дій суду у разі наявності підстав для відмови у прийнятті до провадження суду скарги на дії виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, виходячи із загальних принципів судочинства, в тому числі верховенства права, суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону та при вирішенні вказаного питання керуватися нормами ст. 186 ЦПК України.

Таким чином, у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства Юстиції, Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України (м. Київ), Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України про визнання дій/бездіяльності неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 10, 19, 186, 260, 353, 354, 447 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

У відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства Юстиції, Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України (м. Київ), Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України про визнання дій/бездіяльності неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 про право звернутися із відповідним позовом до адміністративного суду у визначеному законом порядку.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна