Провадження №22-ц/812/790/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження за відсутності учасників справи цивільну справу №490/9394/20 за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення, яке постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Шолох Людмили Миколаївни у приміщенні цього суду 15 травня 2023 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ЖКП ММР «Прибужжя», служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, за участі органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю,

у с т а н о в и в

У грудні 2020 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради (далі - Виконком ММР) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ЖКП ММР «Прибужжя», служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_4 його дружина ОСОБА_1 та діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживали у кімнаті НОМЕР_1 в гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та який належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Власником особового рахунку цієї кімнати значиться ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час обстеження житлового фонду працівниками ЖКП ММР «Прибужжя» було виявлено, що у вказаній кімнаті з 2016 року і по теперішній час ніхто не проживає, про що складений акт від 04 березня 2019 року. Кімната неприватизована, неслужбова, належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Відповідно до виписки з особового рахунку станом на 01 липня 2018 року заборгованість по квартирній платі становить 841 грн. 28 коп.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням, а також стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір.

Відповідачі правом на відзив не скористалися.

Рішенням Центрального районного м. Миколаєва від 15 травня 2023 року у задоволенні позову Виконкому ММР відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем перед судом не доведено та не надано доказів того, що відповідачі не проживають у спірній кімнаті.

В апеляційній скарзі Виконком ММР вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права й просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем надано всі наявні в нього докази, які підтверджують відсутність відповідачів за зареєстрованим місцем проживання з серпня 2017 року. В матеріалах справи наявні акти про непроживання відповідачів, докази заборгованості по квартирній платі, а також докази того, що відповідачі не отримують кореспонденцію за зареєстрованою адресою. На думку позивача, наявні у матеріалах справи докази є належними, допустимими, достовірними і у своїй сукупності достатніми, що підтверджують непроживання відповідачів у спірній кімнаті. Позивач звертає увагу, що відповідачі не спростували доводів позивача та не надали доказів на підтвердження поважних причин їх відсутності за зареєстрованим місцем проживання відповідно до вимог Житлового кодексу УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин). Крім того зазначає, що відповідачі взагалі не зацікавлені у вирішенні цього питання, адже судову кореспонденцію за зареєстрованою адресою свого місця проживання не отримували, відзив на позовну заяву не подавали, у засідання не з`являлись, але судом першої інстанції це не взято до уваги. Фактично в кімнаті ніхто не проживає тривалий період часу, але реєстрація відповідачів за вказаною адресою позбавляє позивача можливості розподілити та надати вказану кімнату іншим особам, які потребують забезпечення житлом. До того ж, відповідно до виписки з особового рахунку наявна заборгованість по квартирній платі, що підтверджує втрату інтересу відповідачів до вказаного житлового приміщення. Зазначені факти, на думку позивача, судом проігноровані, а відповідним доказам не надано жодної оцінки. Також Виконком ММР вказує, що в оскаржуваному рішенні не наведено мотивів відмови у задоволені позову.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року до участі у справі для надання висновку відповідно до статті 19 СК України щодо вирішення спору у зв`язку із тим, що відповідачка ОСОБА_2 є неповнолітньою, залучено орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

В силу частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є гуртожитком, належить до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва.

Так, згідно наданих позивачем до суду апеляційної інстанції документів, гуртожиток, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був прийнятий до комунальної власності рішенням Миколаївської міської ради від 28 вересня 2001 року №34/24 «Про надання згоди на прийняття об`єктів права державної власності» та акту прийому-передачі у складі майна Державного побутового підприємства «Матвіївка-побут».

Зі змісту довідки, виданої ЖКП ММР «Прибужжя» квартирному відділу Миколаївської міської раді 04 лютого 2019 року №102, вбачається, що відповідно до даних картотеки на 01 червня 2016 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Власником особового рахунку зазначено ОСОБА_4 (а.с. 7).

Відповідно до технічного висновку кімната НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 не приватизована; в ній зареєстровано: ОСОБА_1 , її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Особовий рахунок відкритий на ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Особовий рахунок на іншу особу не переоформлений (а.с. 9).

Факт реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 з 04 грудня 2009 року підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області (а.с. 13).

Згідно акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 04 березня 2019 року, який складений директором ЖКП ММР «Прибужжя», за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично не проживають з 2016 року (а.с. 6).

З актів обстеження займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 від 28 вересня 2020 року та від 27 квітня 2021 року слідує що, комісія у складі директора Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Прибужжя», головного бухгалтера, мешканця квартири АДРЕСА_3 станом на 28 вересня 2020 року ніхто не проживає. Основний квартиронаймач ОСОБА_4 , разом з яким проживали ОСОБА_1 її донька та син, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , особовий рахунок не переоформлювали. Зі слів сусідів, ОСОБА_1 знаходиться на роботі за кордоном. Кімната зачинена з серпня 2017 року, борг за комунальні послуги станом на 01 квітня 2021 року складає 2852,92 грн. (а.с. 35-37).

Згідно довідки, виданої Житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Прибужжя», заборгованість по квартирній платі по кв. АДРЕСА_4 станом на 01 липня 2018 року складає 841,28 грн. (а.с. 8).

Відповідно до виписки з особового рахунку за кімнатою АДРЕСА_4 станом на 01 вересня 2020 року наявна заборгованість по квартирній платі у розмірі 2852,92 грн. (а.с. 39).

Згідно довідки №18 від 27 квітня 2021 року, виданої Житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Прибужжя», заборгованість по квартирній платі по кв. АДРЕСА_4 станом на 01 квітня 2021 року складає 2852,92 грн. (а.с. 34).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності за відповідачами у цій справі на кімнату/квартиру АДРЕСА_4 , а також інші житлові приміщення не зареєстровано (а.с. 58, 59).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 525/505/16-ц).

Справа, яка переглядається, ініційована позивачем, і стосується користування відповідачами приміщеннями у гуртожитку.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Регулюванню користуванню гуртожитками присвячена Глава 4 ЖК України.

Так, відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради.

Частиною 2 статті 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно із статтею 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Відповідно до пунктів 3-7 Примірного положення про користування гуртожитками, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, жила площа в гуртожитках надається, зокрема, у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї.

Для одержання в користування жилої площі в гуртожитку особа подає заяву на ім`я керівника підприємства, установи, організації, органу місцевого самоврядування.

Адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку.

У рішенні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи, якій надається жила площа в гуртожитку, склад сім`ї та адреса гуртожитку, в якому надається жила площа.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера.

Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.

Користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера.

Відповідно до встановлених судом обставин відповідачі були вселені у гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 та користуються у ньому жилими приміщеннями, зокрема, кімнатою АДРЕСА_5 на законних підставах.

Позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_5 , посилаючись на їх відсутність у спірному житловому приміщенні більше шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеням, передбачено статтю 72 ЖК України стосовно наймачів житлових приміщень та членів їх сімей, а також статтею 405 ЦК України стосовно членів сім`ї власника житла.

Відповідно до частини 8 статті 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються правилами статей 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення застосовуються і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа.

Відповідно до правил статей 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема за умови, що вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців.

Тобто заявлення вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, пов`язано із відсутністю цих осіб у спірному приміщення понад встановлений законом термін.

У справі, яка переглядається, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою у гуртожитку, посилаючись на їх відсутність на цій житловій площі понад шість місяців.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР передбачає загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно з цією нормою при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Результат аналізу статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статей 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

На підтвердження відсутності відповідачів у житловому приміщенні - кімнаті АДРЕСА_6 позивачем надано наступні докази: акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 04 березня 2019 року, який складений директором ЖКП ММР «Прибужжя» (а.с. 6), акти обстеження займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 від 28 вересня 2020 року та від 27 квітня 2021 року, згідно якого комісія у складі директора Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Прибужжя», головного бухгалтера, мешканця квартири 42 з`ясували що, у кв. АДРЕСА_5 станом на 28 вересня 2020 року ніхто не проживає. Основний квартиронаймач ОСОБА_4 , разом з яким проживали ОСОБА_1 , її донька та син, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , особовий рахунок не переоформлювали. Зі слів сусідів, ОСОБА_1 знаходиться на роботі за кордоном. Кімната зачинена з серпня 2017 року, борг за комунальні послуги станом на 01 квітня 2021 року складає 2852,92 грн. (а.с. 35-37).

З позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, Миколаївська міська ради звернулася у грудні 2020 року, рішення у справі ухвалено судом у травні 2023 року, тобто надані позивачем акти щодо непроживання відповідачів за березень 2019 року, вересень 2020 року та квітень 2021 року не можна вважати актуальними станом на день вирішення спору. До того ж згідно викладеної в акті обстеження від 28 вересня 2020 року інформації, ОСОБА_1 перебуває за кордоном, де працює.

За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові, оскільки належними, допустимими та достатніми доказами позивачем не доведено, що відповідачі не проживають на спірній житловій площі без поважних на то причин більше визначених статтею 71 ЖК України строків.

Апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог. Так, як вже було зазначене, надані позивачем докази щодо непроживання відповідачів (акти, відомості щодо заборгованості з оплати комунальних послуг) не можна вважати достатніми для задоволення позовних вимог.

Крім того, оцінюючи доведеність позовних вимог та обґрунтованість апеляційної скарги, колегія суддів зауважує наступне.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги наступне.

Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради одним із відповідачів у справі зазначено неповнолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із частиною 6 статті 56 ЦПК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за потрібне.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Разом з тим, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Однак, до участі в справі Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради судом першої інстанції не залучався та вказаний висновок у матеріалах справи відсутній.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року зазначені недоліки були усунуті з метою дотримання вимог закону, направлених на захист прав неповнолітньої відповідачки.

Згідно висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської ради від 28 вересня 2023 року визнано з посиланням на рекомендації комісії з питань захисту прав дитини недоцільним визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_4 .

В оцінці спірних правовідносин апеляційний суд також враховує викладений висновок органу опіки та піклування, а також те, що спірна житлова площа перебувала у користуванні відповідачів з 2009 року, відомості про забезпечення їх іншим житлом в матеріалах справи відсутні, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим житловим не можна вважати пропорційним згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, надав їм належну оцінку, правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак неповно з`ясував обставини щодо права користування спірним житловим приміщенням неповнолітньої особина, тому наведені ним мотиви відмови у позові не можна вважати достатніми.

Тому апеляційний суд, виходячі з положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки зміна за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не призвела до зміни висновку суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, відсутні підстави для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 травня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2023 року