Ухвала

Іменем України

28 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 460/1972/14-ц

провадження № 61-13384ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представниками Чорною Тетяною Олексіївною та ОСОБА_1 , на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 січня 2023 року у складі судді: Колтуна Ю. М., та постанову Львівського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., у справі за позовом акціонерного товариства «Українська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року АТ «Українська залізниця» звернулася із позовом до Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Рясне-Руської сільської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення в межах та за межами населених пунктів Львівської області ДТГО «Львівська залізниця» укладено договір із КТ НВФ «Нові технології» від 27 червня 2008 року №Л/П- 08838/НЮ.

КТ НВФ «Нові технології» під час виконання робіт із інвентаризації землі та оформлення державних актів на право постійного кротування земельними ділянками залізниці в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області виявлено, що частина земельної ділянки на 4 км + 807 м - 4 км + 885 м на дільниці Рясне-Кар`єрна, була передана у власність ОСОБА_2 , що підтверджується схемою «накладки» земельної ділянки на землі залізниці на ділянці Львів-Івано-Франкове в межах населеного пункту с. Рясне-Руське, на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 08 вересня 2006 року № 94 і згідно якого проведено держану реєстрацію права власності на земельну ділянку серії ЯД № НОМЕР_1. Право власності ОСОБА_2 виникло з моменту реєстрації такого права відносно ділянки, загальною площею 0,0793 га, для ведення особистого селянського господарства.

Вказане рішення та виданий на підставі нього державний акт, а також огородження земельної ділянки сітчастою огорожею, позивач вважає незаконними та такими, що порушують право залізниці на постійне користування наданою їй земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Позивач указує, що правовий режим земель залізничного транспорту визначений законом.

Також, спірна земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту», про що свідчить «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги» від 1950 року та відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦВК СССР 15 грудня 1928 року).

Частина земельної ділянки смуги відведення без попереднього його вилучення була передана у власність Рясне-Руською сільською радою ОСОБА_2 , який огородив її сітчастою огорожею та веде на ній господарство у безпосередній близькості до залізничного полотна, що підтверджується Актом обстеження земельної ділянки від 31 березня 2014 року, в той час ширина смуги відведення на даній ділянці становить 80 м від осі колії, згідно затвердженого Плану смуги відведення.

Під час прийняття оскаржуваного рішення Рясне-Руською сільською радою не враховано норм законодавства, тому рішення від 08 вересня 2006 року № 94 порушує права та інтереси залізниці на користування земельною ділянкою, якою на даний час володіє і користуються ОСОБА_2 , а тому оскаржуване рішення підлягає визнанню незаконними та скасуванню.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 20 січня 2023 року у задоволенні позову акціонерного товариства «Українська залізниця» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

земельна ділянка, площею 0,0793 га з кадастровим номером :04:001:400, належить відповідачу ОСОБА_2 на законних підставах, жодним чином не порушує права та законні інтереси позивача, а визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області та виданий на його підставі Державний акт на право власності на земельну ділянку, може спричинити порушення права власності відповідача на належну йому земельну ділянку, що в даному випадку не є виправданим та жодним чином не призведе до захисту та відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право АТ «Українська залізниця» порушено, оскільки для таких висновків мають бути надані належні і допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме спірна земельна ділянка перебувала у користуванні позивача, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишено без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 січня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

оскаржене рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права;

при зверненні з позовом АТ «Укрзалізниця» посилалося на те, що відповідно до технічної документації товариство користується земельною ділянкою смуги відведення в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради, яка перетинається із земельною ділянкою відповідача. Тобто Рясне-Руська сільська рада безпідставно передала у приватну власність частину земельної ділянки із смуги відведення залізниці, які перетинаються (накладаються) зі смугою відведення. Вказане, на думку АТ «Укрзалізниця», порушує право товариства на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна. Товариство посилалося на план смуги відведення, акт обстеження земельної ділянки від 31 березня 2014 року, технічну документацію та податкові декларації з плати за землю. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право АТ «Українська залізниця» порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, на те яка саме земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста;

позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів товариства. АТ «Укрзалізниця» посилається на те, що спірна земельна ділянка, знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту й перебуває у користуванні товариства, а відповідач самовільно без будь-яких правових підстав розмістив сітчасту огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Разом із цим, ці обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції, належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів АТ «Укрзалізниця» відповідачем суду не надано. При цьому АТ «Укрзалізниця» клопотання про призначення експертизи з метою підтвердження факту перетину (накладення) меж земельних ділянок та порушення його прав не заявляло. Подібні правові висновки у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 07 липня 2021 року в справі № 444/2233/18 (провадження № 61-13662св20), від 21 липня 2021 року у справі № 444/2316/18 (провадження № 61-13677св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 444/2191/18 (провадження № 61-18838св20);

апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской ж.д. в админграницах Брюховического, Ивано-Франковского и Яворовского районов Львовськой области от 0.0 км до 48,66 км» є додатком до проекту та водночас такий План є лише одним із документів містобудівної документації, він не був затверджений виконкомом Рясне-Руської сільської ради, не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці та позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення на даній ділянці становить 80 метрів;

надана позивачем схема накладки земельної ділянки ОСОБА_2 на землі ДТГО Львівська залізниця на ділянці Львів-Івано-Франково в адміністративних межах населеного пункту (с. Рясне-Руське) на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району не містить дати складення такої схеми, відсутнє прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка підписала цю схему. Окрім цього суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що саме відповідач облаштував сітчасту огорожу. Позивач без залучення уповноваженого суб`єкта встановив, що спірна земельна ділянка була самовільно занята. Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що з наданих позивачем копій податкової декларації зі сплати земельного податку не вбачається, в яких саме межах знаходиться земельна ділянка, площею 10,8 га, за яку позивач сплачував земельний податок, та чи вона територіально включає в себе спірну земельну ділянку;

апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено порушення Рясне-Руською сільською Яворівського району Львівської області норм законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки як вбачається з матеріалів справи, рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області передано у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_2 та при винесенні оскаржуваного рішення сільська рада діяла в межах наданих їй повноважень щодо розпорядження землями комунальної власності. Положеннями стаття 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Проте, позивач не навів обставин, за якими спірне рішення ради може бути визнано незаконним, виходячи з приписів статті 21 ЦК України.

08 вересня 2023 року АТ «Українська залізниця» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представниками Чорною Т. О. та ОСОБА_1 , на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 січня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

У клопотанні, яке додано до касаційної скарги, АТ «Українська залізниця» просить поновити строк на касаційне оскарження.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).

Оскаржена постанова Львівського апеляційного суду ухвалена 07 серпня 2023 року (повне судове рішення складено 14 серпня 2023 року). Касаційна скарга подана засобами поштового зв`язку 08 вересня 2023 року, тобто касаційна скарга подана в межах строку на касаційне оскарження. Тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволенню не підлягає.

Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ «Українська залізниця» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/190/14-ц; від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц; від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16; від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16; від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц; від 22 березня 2023 року у справі № 444/2298/18; від 17 листопада 2021 року у справі № 444/2195/18-ц та постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

правовий аналіз статті 68 ЗК України, статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт», статті 23 Закону України «Про транспорт» дає підстави для висновку про те, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону. Незважаючи на викладені положення, судом апеляційної інстанції зроблено висновок про те, що наведені вище положення законів та висновки судів не звільняють позивача від доказування того, що спірна земельна ділянка належить саме до земель залізничного транспорту;

суд апеляційної інстанції указував, що позивач покликався на План смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської залізної дороги в адміністративних кордонах Брюховицького, Івано-Франківського і Яворівського районів Львівської області 1950 року», однак суд зазначив, що даний план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення на даній ділянці становить 80 метрів. Однак суд апеляційної інстанції не урахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц, де указано, що позивачем надано план смуги відводу і у матеріалах справи відсутні дані, які б давали підстави зробити висновок про неналежність та недопустимість указаного Плану як доказу у справі. Наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц вважав акт обстеження земельної ділянки та викопіювання з плану геодезичної зйомки смуги відведення вважав достатніми доказами на підтвердження факту накладення земельної ділянки. У даній справі позивачем до позову боло долучено копію акту обстеження земельної ділянки, копію Плану смуги відведення, копію схеми накладки земельних ділянок громадян на землі ДТГО «Львівська залізниця». Натомість апеляційний суд не урахував викладену правову позицію Верховного Суду та не надав належної оцінки долученим позивачем додаткам до позову;

у касаційній скарзі АТ «Українська залізниця» зазначає, що у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 444/2298/18 суд вважає, що «Дійшовши помилкового висновку про те, що план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізничної дороги не є правовстановлюючим документом, суди не надали належної оцінки вказаному доказу та не перевірили, чи є АТ «Українська залізниця» належним користувачем зазначеної у плані відведення земельної ділянки, розташованої у межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги»;

у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 444/2195/18-ц зазначено, що «нормативно-правовими актами, чинними на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році, а саме: ЗК Української РСР від 25 жовтня 1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів, рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (постанова ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року);

таким чином, неврахування судом апеляційної інстанції викладених висновків призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що на підтвердження права постійного користування землями смуги відведення ДТГО «Українська залізниця» надало «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской ж.д. в админграницах Брюховического, Ивано-Франковского и Яворовского районов Львовськой области от 0.0 км до 48,66 км», який був розроблений у 1950 році.

Згідно копії акта обстеження земельної ділянки комісією в складі головного інженера відокремленого підрозділу «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО Хонька Р. О. , начальника сектора майнових та земельних ресурсів відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця» Коханця Т. А., провідного інженера відділу земельних ресурсів служби з управління майновими та земельними ресурсами ДТГО «Львівська залізниця» Мацька В. Т. , інженера-землевпорядника відокремленого підрозділу «Підзамчівська дистанція» ДТГО «Львівська залізниця» Думчак І. С. здійснено обстеження земельної ділянки в межах населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради, де виявлено, що на 4км+807м - 4км+885м з правої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне-Кар`єрна, при ширині смуги відведення залізниці 80 м. від осі під`їзної колії, на відстані 53 м. від осі під`їзної колії, знаходиться присадибна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , протяжністю 15 м., яка відповідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія № НОМЕР_1 від 27 березня 2007 року належить на праві власності ОСОБА_2 .

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду, зокрема копію схеми накладки земельної ділянки ОСОБА_2 на землі ДТГО Львівська залізниця на ділянці Львів-Івано-Франково в адміністративних межах населеного пункту (с. Рясне-Руське) на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Суди на підставі копії довідки складеної Відділом Держземагенства в Яворівському районі Львівської області № 816 від 05 лютого 2014 року встановили, що згідно по формі 6-зем станом на 01 січня 2014 року за Дистанція колії «Підзамче» (ПЧ-2) рахується у постійному користуванні земельна ділянка площею 10,8 га у Рясне-Руській сільській раді.

Суди встановили, що відокремлений підрозділ «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця» сплачував земельний податок згідно декларації з плати за землю за земельну ділянку, площею 10,8 га, яка розташована на території Рясно-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області за 2013-2014 , що підтверджується довідкою № 425 від 06 травня 2014 року. Відокремлений підрозділ «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця» сплачував земельний податок згідно декларації з плати за землю за земельну ділянку, площею 10,8 га, яка розташована на території Рясно-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області за 2014-2015, що підтверджуються довідкою №519 від 13 травня 2015 року.

Згідно копії довідки ,складеної відділом Держземагенства в Яворівському районі Львівської області № 340 від 30 січня 2015 року згідно статистичної звітності станом на 01 січня 2015 року за Дистанція колія «Підзамче» (ПЧ-2) рахується земельна ділянка площею 10,8 га, яка розташована на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Відповідно до копії довідки № 667 від 21 березня 2014 року, складеної відділом Держземагенства в Яворівському районі Львівської області нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 10,8 га в с. Рясне-Руське, власником якої є ВП «Підзамчівська дистанція колії», становить 262 803,38 грн.

Згідно листа заступника начальника залізниці з економічних питань Ю. К. Іщук від 04 вересня 2008 року № 206/ДНКМ-1 адресованого голові Рясне-Руської сільської ради Е. Смокоровській ДТГО «Львівська залізниця» просить надати дозвіл на виготовлення технічної документації землеустрою із складання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДТГО «Львівська залізниця» в межах Рясне-Руської сільської ради.

Відповідно до повідомлення ВАТ «Кар`єроуправління» № 6 від 05 лютого 2015 року, адресованого голові Рясне-Руської сільської ради Е. Смокоровській, встановили, що до Ясинецького кар`єру прокладена залізнична колія для ввезення будівельного піску. ВАТ «Кар`єроуправління» в подальшому планує продовжувати експлуатації колії.

Згідно копії повідомлення заступника генерального директора В. О. Журовського ДАЗТ України «Укрзалізниця» від 21 серпня 2014 року в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області проходить під`їзна колія ВАТ «Кар`єроуправління», яка перебуває на балансі ВП «Підзамчівська дистанція колії»; інтенсивність руху цією колією залежить від обсягів замовлень ВАТ «Кар`єроуправління».

Відповідно до копії повідомлення відділу Держземагенства в Яворівському районі Львівської області від 21 травня 2014 року адресованого у відповідь на адвокатський запит адвокату Лотишу А. М., документи, які підтверджують право користування ДТГО «Львівська залізниця» земельною ділянкою на території Рясне-Руської сільської ради відсутні.

Суди на підставі повідомлення відділу Держземагенства в Яворівському районі Львівської області від 08 квітня 2015 року № 6-1321-0.2/1041/2-15, адресованого голові Рясне-Руської сільської ради Е. Смокоровській, встановили, що державні акти на право користування ДТГО «Львівська залізниця» не реєструвались і не видавались, межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) не встановлювались.

Суди на підставі повідомлення ДТГО «Львівська залізниця» від 12 лютого 2015 року № ПТ-6 встановили, що через адміністративні межі с. Рясне-Руське Яворівського району проходить залізнична колія Рясне-Карєрна, яка в 2001 передана в розряд під`їзної. Зазначена ділянка колії до 1994 була частиною дільниці Рясне-Янів та пролягала в межах населених пунктів Кожичі, Домажир, Івано-Франкове. Ділянку колії від станціях кар`єрна демонтовано в 1993-1994.

Суди на підставі листа відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця» № 84 від 17 лютого 2015 року встановили, що в с. Рясне-Руська була розташована залізнична станція Кар`єрна, яка з березня 1994 закрита, як роздільний пункт разом з перегоном Кар`єрна-Янів-Львівський.

Суди на підставі копії Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №493194, виданого 27 березня 2007 року, встановили, що земельна ділянка, площею 0,0793 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 . Державний акт, виданий на підставі рішення 3 сесії 5 скликання Рясно-Руської сільської ради №94 від 08 вересня 2006 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.07.464.00512. Дана земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:400 від А до Б межує із землями ОСОБА_2 , від Б до В із землями ОСОБА_4 І., від В до Г із землями загального користування (дорога), від Г-Д із землями загального користування (дорога), від Д до Е із землями ОСОБА_3, від Е до А із землями ОСОБА_5

Суди встановили, що 12 жовтня 2016 року комісією в складі уповноважених представників Рясне-Руської сільської ради за участю ОСОБА_2 та інших жителів с. Рясне-Руська було проведено обміри кілометражу залізничного полотна по ходу руху поїздів. Відлік кілометражу залізниці здійснювався комісією із середини переїзду по АДРЕСА_3 з 554 м. Комісія дійшла висновку, що жоден позов, поданий ДТГО «Львівська залізниця» до Рясне-Руської сільської ради та мешканців с. Рясне-Руське не відповідає дійсності в частині місцезнаходження земельних ділянок.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152 ЗК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-6732св22) зазначено, що:

«Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначила, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивачки порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які беззаперечно вказували б, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ПАТ «Укрзалізниця» посилалась на те, що 07 травня 2014 року комісією під час обстеження земель залізниці встановлено, що на території смт Брюховичі в смузі відведення залізниці на 8 км + 850 м до 8 км 894 м з правої сторони перегону Рудно-Підбірці на відстані 24 м та 15 м від знаходиться сітка на залізних стовпчиках довжиною 49 м, на відстані 37 м знаходиться житловий будинок ОСОБА_1 орієнтовним розміром 19 м на 23 м, про що складено відповідний акт.

Разом із тим, акт обстеження земельної ділянки від 07 травня 2014 року не є доказом, який безсумнівно підтверджує перетин меж (накладення) земельних ділянок. Окрім цього, позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують повноваження осіб, які виступали підписантами вказаного акта, та доказів, що такі є працівниками ВП «Кам`янка-Бузька дистанція колії», а їхні підписи не скріплені печаткою ВП «Кам`янка- Бузька дистанція колії».

При цьому із клопотанням про призначення експертизи у справі для підтвердження своїх позовних вимог АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до суду не зверталося. Хоча про наявність вказаного права наголошувалось у постанові Верховного Суду, якою направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тобто ПАТ «Укрзалізниця» достовірно було відомо про доцільність його реалізації з метою отримання належних та допустимих доказів на підтвердження факту накладення земельної ділянки.

При цьому сам по собі План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, розробленим Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 року, на який посилається позивач, не підтверджує належним чином факту накладення земельної ділянки ОСОБА_1 на землі ПАТ «Українська залізниця».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також вказував, що оскаржуваним пунктом рішення селищної ради порушено право залізниці на землекористування у розмірах, визначених Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, за яку залізниця здійснює сплату земельного податку, на підтвердження чого надано витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30 січня 2013 року площею 18,75 га, та довідку про сплату земельного податку від 20 квітня 2014 року.

Разом із тим, вказані документи не підтверджують, що до складу земельної ділянки площею 18,75 га, за яку позивач вплачує земельний податок, входить площа спірної земельної ділянки 0,0490 га.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів, а саме накладення земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні залізниці.

Схожих правових висновків про недоведеність позовних вимог АТ «Укрзалізниця» у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 17 листопада 2021 року у справі № 444/2195/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 444/2305/18, від 17 лютого 2022 року у справі № 444/2192/18, від 03 травня 2022 року у справі № 444/1949/16-ц».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Суди встановили, що: позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які б беззаперечно вказували, на те, яка саме земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем; позивачем не заявлялось клопотання про призначення експертизи з метою підтвердження факту перетину (накладення) меж земельних ділянок; відповідачами жодним чином не порушено прав позивача.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15-ц: та постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/190/14-ц; від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц; від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16; від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16; від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц; від 22 березня 2023 року у справі № 444/2298/18; від 17 листопада 2021 року у справі № 444/2195/18-ц є необґрунтовані, оскільки зазначені висновки зроблені за інших фактичних обставин і не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення строку на касаційне оскарження відмовити.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представниками Чорною Тетяною Олексіївною та ОСОБА_1 , на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 січня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «Українська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков