У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Кужелєвої Ю.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, поданої до пред`явлення позову

УСТАНОВИВ:

До Подільського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі за текстом - заявник) із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову до суду.

В обґрунтування заяви зазначила, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. 01 грудня 2020 року було вчинено виконавчий напис № 39353, яким стягнуто з заявника на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № 501 від 03.09.2019 у розмірі 42 998,03 грн. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л. 23.12.2020 на підставі зазначеного виконавчого напису відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, в межах якого винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, постанову про арешт коштів боржника, постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника.

Заявник вважає, що виконавчий напис № 39353 від 01 грудня 2020 року вчинено з порушенням норм чинного законодавства, що є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню, та планує звернутися до суду з позовною заявою.

У зв`язку з наведеним, з метою недопущення стягнення коштів, арешту та реалізації майна заявника просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим провадженням № НОМЕР_2, що відкрито на підставі виконавчого напису № 39353 від 01.12.2020. Вважає, що у разі задоволення судом позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, дії виконавця по примусовому виконанню незаконного напису також будуть визнані незаконними, а стягнені з заявника кошти - безпідставно набутими. Отже, невжиття таких заходів призведе до утруднення повернення сторін спору до попереднього стану, що змусить заявника звертатись до суду за захистом вже іншого порушеного права. Невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист порушених прав заявника, за захистом яких вона звернувся до суду, та призведе до нових порушень її майнових прав та інтересів.

Розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, заява про забезпечення позову за змістом і формою повинна відповідати вимогам, зазначеним у ст. 151 ЦПК України. Відповідно до змісту ч. 6 ст. 151 ЦПК України, до заяви про забезпечення позову додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Як вбачається з заяви про забезпечення позову, заявником не сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову. При цьому, заявник посилається на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу для звільнення від сплати судового збору.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Таким чином, заявник, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду, у дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, зобов`язана викласти обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Проте, в заяві про забезпечення позову відсутнє таке обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У зв`язку з цим, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

Разом з цим, як вбачається із заяви про забезпечення позову, підставою звернення до суду не є порушення Закону України «Про захист прав споживача», відсутні посилання на порушення прав заявника саме як споживача та способи їх захисту, передбачені цим Законом, оскільки після укладення сторонами кредитного договору виникають інші правовідносини.

Правові засади справляння судового збору, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою до суду заяви про забезпечення доказів або позову справляється судовий збір у сумі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у 2023 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня становить 2 684 грн. Таким чином, за подання даної заяви до суду, заявнику слід сплатити судовий збір в розмірі 536,80 грн.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

З урахуванням наведеного, заява про забезпечення позову підлягає поверненню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 153-154, 353 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану до пред`явлення позову - повернути заявнику;

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Володимир ГРЕБЕНЮК