справа № 754/65/22 головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
провадження № 22-ц/824/2919/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником - адвокатом Чернецькою Ганною Миколаївною, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань за договором позики, просив стягнути з відповідача: 32 692,42 грн. в рахунок відшкодування боргу, 15000 грн. - правової допомоги, 908 грн. - судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Судові витрати покладено на позивача.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1, через представника - адвоката Чернецьку Ганну Миколаївну, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що відповідачем з 22 жовтня 2020 року до 30 квітня 2021 року і надалі порушувалися умови Договору і не відшкодована заборгованість в повному обсязі, про що свідчить розрахунок, доданий до позову. Заборгованість була розрахована як різниця між сумою коштів, яка мала би бути сплачена відповідачем станом на 30 квітня 2021 року та сумою заборгованості, що була стягнута з відповідача відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва. Апелянт наголошує на положеннях ч. 1 ст. 18 ЦПК України щодо обов'язковості судових рішень, що набрали законної сили. Вважає, що на підставі ст. 625 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

02 березня 2023 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач зазначав, що після ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року у справі № 754/11037/20 та набрання ним законної сили, договір позики припинив свою дію. Вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця надавало останньому право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц. Окрім того, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, звертав увагу апеляційного суду на те, що права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦКУ, яка регламентує наслідки прострочення будь-якого зобов'язання. Поряд з цим, наголошує, що в позові не йшлося про застосування ч. 2 ст. 625 ЦКУ у зв'язку з невиконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року у справі № 754/11037/20. Також відповідач зазначав, що, зважаючи на те, що дія договору позики припинилася після постановлення вищевказаного судового рішення, обрахування позивачем суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,17% за кожен день прострочення на підставі п. 7 Договору є необґрунтованим.

Окрім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначав й про те, що на час звернення позивача з позовом до суду першої інстанції збіг строк позовної давності за вимогами позивача про стягнення неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Зважаючи на предмет, ціну спору та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем і відповідачем укладено нотаріально посвідчений договір позики від 30.01.2019 за умовами п. 1 якого, позивач передав відповідачу, а останній прийняв у власність грошові кошти готівкою в сумі 212107,26 грн., що є еквівалентом 7638 доларів США виходячи з офіційного курсу Національного банку України 1 USD = 27,77 грн. на день підписання цього договору. У п.2 даного договору вказується, що зазначену вище суму грошових коштів відповідач зобов'язується повернути позивачу в строк до 30.08.2019. У п. 7 цього ж договору зазначено, що якщо відповідач своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,17 % за кожен день прострочення.

Оскільки позичені кошти відповідач повернув частково, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021, постановленим у справі № 754/11037/20 (головуюча суддя: Лісовська О.В.) з відповідача на користь позивача стягнуто: 159 094,78 грн. - суми основного боргу та процентів згідно із п. 7 договору позики.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021, постановлене у справі № 754/11037/20 (головуюча суддя: Лісовська О.В.) виконано повністю, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою адвоката позивача, копія якої додається до позову, а також у самому позові зазначено про виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021 у справі № 754/11037/20 (головуюча суддя: Лісовська О.В.) 30.04.2021.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позові позивач просить про стягнення боргу саме за договором позики в сумі: 32692,42 грн. за період з 31.08.2019 по 30.04.2021 та яка складається з позики, втрати від інфляції і трьох процентів річних. Однак, після постановлення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021, постановленого у справі № 754/11037/20 та набрання ним законної сили, договір позики припинив свою дію. Наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця надає останньому право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. У позові позивач просить про стягнення коштів саме за договором позики, дія якого припинилась після постановлення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021 у справі № 754/11037/20 (головуюча суддя: Лісовська О.В.). У позові не йдеться про застосування ч. ст. 625 ЦК України в зв'язку з невиконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021 у справі № 754/11037/20 (головуюча суддя: Лісовська О.В.). З урахуванням викладеного, позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів не може повною мірою погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Верховний Суд зазначає, що виконання зобов`язання виступає підставою припинення лише тоді, коли проведене належним чином, тобто не тільки відповідає встановленим вимогам (статті 526-545 ЦК України), а й прийняте кредитором. Неналежне виконання договору не призводить до припинення зобов`язання.

Належне виконання зобов`язання має підтверджуватися належними і достовірними доказами.

Стаття 625 ЦК України визначає особливості цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України ,інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Для учасників зобов'язальних правовідносин важливим є реалізація основної мети зобов'язання. Досягнення цієї мети пов'язується не тільки з виконанням певних дій, а й з необхідністю відповідати іншим якісним показникам, які загалом можна об'єднати поняттям належного виконання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021, постановленим у справі № 754/11037/20 (головуюча суддя: Лісовська О.В.) з відповідача на користь позивача стягнуто: 159 094,78 грн. - суми основного боргу та процентів згідно із п. 7 договору позики.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказував, що станом на 30 квітня 2021 року заборгованість не відшкодовано в повному обсязі. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вказував на затримку виконання рішення суду посилаючись при цьому на ст. 625 ЦПК України щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Отже, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення будь-яких коштів саме за договором позики, дія якого припинилась після набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021 року, апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції про те, що у позові позивач просить лише про стягнення коштів саме за договором позики, дія якого припинилася помилковим, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просив, в тому числі, стягнути заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021 року, обґрунтовуючи таку вимогу ст.625 ЦК України.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги, що суд, з'ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідне положення містяться у постанові ВП ВС від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині відмови у задоволенні позову з підстав відсутності у позові вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України у зв'язку з невиконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2021 у справі № 754/11037/20.

Водночас, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних необхідно відмовити з інших підстав, а саме: у зв'язку з відсутністю порушеного або оспорюваного права позивача.

Так, апеляційним судом встановлено, що повний текст рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року, постановленого у справі №754/11037/20 (головуюча суддя: Лісовська О.В.), яким стягнуто борг за договором позики, виготовлено 30 березня 2021 року (а.с. 85). Вказане судове рішення в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалося, а тому відповідно до ст.273 ЦПК України набрало законної сили 30 квітня 2021 року.

Також судом встановлено та сторонами не заперечується, що вказане судове рішення виконано відповідачем повністю 30 квітня 2021 року.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за рішенням суду, оскільки виконав його повністю у день набрання рішенням законної сили.

Зважаючи на вищевикладене, позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів неналежного виконання відповідачем судового рішення, а тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не повністю відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати позивача, понесені ним суді першої та апеляційної інстанцій, покладаються на ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - адвокатом Чернецькою Ганною Миколаївною, - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова