Справа № 348/1829/19
Провадження № 22-ц/4808/1003/23
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.

за участю секретаря Кузів А.В.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Надвірнянська міська рада Івано-Франківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Міськевича О.Я.

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Надвірнянська міська рада Івано-Франківської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з вищезазначеними позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначив, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

До його будинковолодіння існує заїзд, а саме громадська дорога шириною 4 метри 30 сантиметрів, яка проходить повз будинковолодіння, де проживає ОСОБА_2 .

Навесні 2019 року ОСОБА_2 демонтував стару існуючу дорогу, яка відмежувала його будинковолодіння, з метою встановлення нової огорожі. Проте нову огорожу він почав монтувати не на межі розподілу будинковолодіння та дороги, а на відстані 1 м. 30 см. в сторону дороги, чим в свою чергу допустив самовільне захоплення дороги. Жодної згоди, чи будь яких законних підстав на встановлення огорожі на тій межі відповідач немає.

Факт захоплення підтверджується листом відділу архітектури містобудування, містобудівного кадастру та житлово-комунального господарства Надвірнянської РДА від 26.07.2019 № 56.

Дана дорога є заїздом до будинковолодіння позивача, тому самовільне захоплення її частини порушує його права як землекористувача.

У зв`язку з викладеним, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні заїздом до будинковолодіння АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно встановленої загорожі з бетонного фундаменту.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Надвірнянська міська рада Івано-Франківської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення його позовних вимог.

Факт порушення ОСОБА_2 огорожі, яка перегороджує заїзд та залишення проїзду шириною 3 м. 10 см, замість 4 м. 30 см., підтверджується актом виїзної комісії Назавизівської сільської ради від 20.05.2019 року. Комісією органу місцевого самоврядування встановлено самозахоплення ОСОБА_2 частини земель загального користування, яка підлягає використанню для проходу та проїзду до будинковолодіння скаржника.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що згідно п.34 ст.26 Закону №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання з регулювання земельних відносин. Надані позивачем акти виїзної комісії не затверджений на засіданнях сільської ради, а тому не можуть бути належними доказами по справі.

Позивачем не додано до матеріалів справи доказів порушення прав позивача саме ОСОБА_2 , що саме він міняв огорожу, є власником домоволодіння, та є належним відповідачем по справі. Із доданих до матеріалів справи доказів не можливо встановити, які саме дії призвели до звуження заїзду, хто саме винен у звуженні під`їзної дороги, і чи взагалі існує таке звуження.

У акті виїзної комісії від 20.05.2019 року містяться розбіжності щодо того, на скільки зменшилась проїзна дорога.

Актом виїзної комісії від 30.05.2018 року зазначено що при складенні акту були присутні обидві сторони спору, а саме позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Отже, позивачем не встановлено належного відповідача по справі, оскільки власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 , що підтверджено в акті виїзної комісії, а також свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.11.2010 року, а відповідач є членом сім`ї власника, а тому не може бути відповідачем по даній справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила стягнути з позивача витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

У судове засідання представник Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлена у відповідності до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без участі третьої особи, яка повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено достатніми доказами факт захоплення та перегородження заїзду саме відповідачем, а також конкретний розмір, площі та межі земельної ділянки, на якій виникло захоплення заїзду.

Суд зазначив, що для встановлення обставин, чи має місце накладення земельних ділянок, необхідно досліджувати землевпорядну документацію, перевірити відповідність фактичного розташування земельної ділянки позивача та земельної ділянки, якою користується відповідач, межі захоплення дороги (проїзду) загального користування відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки, що є компетенцією експертів у відповідній галузі.

Колегія суддів вважає, що до такого висновку суд дійшов поспішно, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.04.2004 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3678405від 25.04.2004.

Відповідно до земельно-кадастрового плану встановлення меж земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 0,1257 га, земельна ділянка межує від точок Д до Г - із земельною ділянкою, належною ОСОБА_4 , від точок Г до В - землі загального користування (заїзд).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, власником домоволодіння в АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28022489від 16.11.2010.

Згідно інформації виконкому Назавизівської сільської ради, відповідач ОСОБА_2 , 1972 р.н., зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту виїзної комісії Назавизівської сільської ради від 30.05.2018, комісія виїхала на місце розгляду спірного питання між жителями АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , щодо порушень при будівництві. Розгляд спірного питання проводився в присутності представників двох сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Провівши на місці конфлікту обстеження та вислухавши дві сторони зафіксували те, що межа між сусідами державним актом на земельну ділянку не зафіксована і не встановлена через конфлікт інтересів. Обидві сторони мають виготовлені технічні паспорти, в яких вбачаються допущені помилки.

Згідно акту виїзної комісії Назавизівської сільської ради від 20.05.2019, комісія підтвердила факт порушення ОСОБА_2 проїздної дороги, який захопив 1 м. 30 см. заїзду, встановлюючи бетонний фундамент та огорожу, пригороджуючи заїзд. Залишений проїзд шириною 3 м. 10 см., замість 4 м. 30 см. попереднього заїзду. Прийнято рішенння рекомендувати ОСОБА_2 демонтувати бетонний фундамент та пересунути огорожу, залишивши заїзд шириною 3 м. 50 см.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві зазначив, огорожу на відстані 1 м. 30 см. в сторону дороги почав будувати відповідач ОСОБА_2 , чим в свою чергу допустив самовільне захоплення дороги.

Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до положень статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Із положень статті 319 ЦК України вбачається, що власник зобов`язаний дотримуватися вимог закону, моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, у порушення вимог цивільного процесуального законодавства, зазначеного не врахував, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, зокрема, не визначився з суб`єктним складом учасників справи та не перевірив хто є власником сусіднього домоволодіння, а саме будинку АДРЕСА_1 , та власником земельної ділянки.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності (а.с.50, 51), яка не була залучена до участі у справі.

Згідно відповіді Виконкому Назавизівської сільської ради ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Між тим, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що ОСОБА_2 встановив бетонний фундамент та огорожу, та те, що вони належать ОСОБА_2 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справ № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно ч.1 ст. 51 ЦПК України лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, суд може залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Оскільки позивач заявив позов не до власника сусіднього будинку, а суд за своєю ініціативою не може цього зробити, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити з цих підстав, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи всіх належних відповідачів (співвласників спірного будинку).

З огляду на вищевикладене, на підставі п.1, п.2 ч.1, п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Надвірнянська міська рада Івано-Франківської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено то підстав для перерозподілу судових витрат по сплаті судового збору не має, вони покладаються на позивача.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача у відзиві заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу та надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 2100 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представником відповідача заявлено клопотання про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 до відзиву на позовну заяву надав лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат які відповідач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи в загальній сумі 2100 грн.

Відповідачем не надано до суду договору про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), акт виконаних робіт, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки понесені витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції належним чином не підтверджені.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції на підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_2 ОСОБА_6 надано Додаткову угоду № 1 від 19 серпня 2023 року до договору №9 про надання правничої допомоги від 01.03.2023 року , відповідно до якої юридичну допомогу, що надається адвокату у суді апеляційної інстанції, клієнт оплачує у гривнях, що становить 3000 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу та одне судове засідання. Кожне наступне засідання оплачується в розмірі 1300 грн. Також ОСОБА_6 подано квитанцію №0857 про оплату ОСОБА_2 3000 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу та участь в одному судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 заявив про неспівмірність витрат на правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, дійшла висновку про необхідність зменшення витрат на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції до 1500 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Надвірнянська міська рада Івано-Франківської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , витрати на професійно правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1500, 00 грн.

У стягненні судових витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

В.М. Барков