КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/93/20 Головуючий у І інстанції - Журибеда О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у Київській області про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 92 років померла мати позивача ОСОБА_4 .

Після смерті матері, при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивачу стало відомо, що Дванадцятою Київської державної нотаріальної конторою 25 вересня 2019 року зареєстрована спадкова справа за №64793280 (1291/19) за заявою ОСОБА_3 .

Вказував, що останні 15 років мати позивача через похилий вік та хворобу серця перебувала у безпорадному стані та потребували постійного догляду та піклування. Після того, як мати позивача захворіла на атеросклеротичний кардіосклероз, позивач самостійно здійснював догляд за нею, купував продукти та ліки, забезпечував її матеріально, надавав їй необхідну допомогу.

Зауважував, що відповідач відмовилася від догляду за хворою, жодним чином їй не допомагала та не цікавилася її станом здоров`я, не брала жодної участі у похованні, витрати на поховання ніс особисто позивач.

Посилаючись на викладені обставини та положення частини п`ятої статті 1224 ЦК України, вважав, що відповідач підлягає усуненню від права на спадкування.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 12 червня 2023 року звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначає, що у матеріалах справи містяться документи, які підтверджують безпорадний стан померлої матері позивача, а саме медична картка амбулаторного хворого, згідно якої вона мала діагноз хронічна серцева недостатність ІІ ст., атеросклеротичний кардіо склероз, а також направлення/ордера від 23 липня 2019 року - варикозний тромбофлебіт.

Зауважує, що обставини ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані підтверджується показами свідків, наданими в суді першої інстанції.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів потреби спадкодавця у наданні допомоги відповідачем, звернення до відповідача з проханням (вимоги) про надання такої допомоги, а також ухилення відповідача ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем щодо майна померлої ОСОБА_4 , від надання спадкодавцеві такої допомоги, а тому в задоволенні позову про усунення її від права на спадкування слід відмовити.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є дітьми померлої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 31 липня 2019 року, внаслідок смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно.

З матеріалів спадкової справи ОСОБА_4 убачається звернення після її смерті наступних осіб: сина померлої ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_3 та онуки ОСОБА_5 .

Також, згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. від 13 грудня 2017 року, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_6 належну їй частку (частину) квартири під номером АДРЕСА_1 .

Як убачається з довідки про причину смерті №197 від ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 померла у віці 92 роки та причиною смерті стала - хронічна серцева недостатність ІІ ст.

Згідно медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_4 , 1927 року народження, померла мала діагноз - хронічна серцева недостатність, померла у віці 92 роки.

Відповідно до запису від 31 липня 2019 року в амбулаторній картці ОСОБА_4 , на основі записів в амбулаторній картці та акта констатації смерті, видано лікарське свідоцтво №197, діазноз: хронічна серцева недостатність ІІ ст.; - ІХС. Атеросклеротичний кардіо склероз.

У направленні/ордері від 23 липня 2019 року у ОСОБА_4 вказаний наступний діагноз: варикозний тромбофлебіт.

На підтвердження того, що позивач особисто займався організацією в похованні та похованням померлої ОСОБА_4 у матеріалах справи міститься свідоцтво про поховання від 31 липня 2019 року №024773 та договір-замовлення №8ю29081П на організацію та проведення поховання від 31 липня 2019 року.

Зі змісту заяви ОСОБА_7 про відомі обставини, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А., вбачається, що її сусідами стали сім`я ОСОБА_1 . Тривалий час перед смертю ОСОБА_4 потребувала сторонньої допомоги, оскільки навіть без супроводу не могла вийти за поріг своєї квартири, а згодом в силу безпорадного стану не могла підвестися та була прикута до ліжка. На скільки ОСОБА_7 відомо, ОСОБА_9 просила ОСОБА_1 кілька разів зателефонувати дочці ОСОБА_3 аби вона приїхала на допомогу, проте ОСОБА_3 відмовилась доглядати свою матір або хоча б в якійсь мірі брати участь в її догляді.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Положеннями частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Нормами частин п`ятої-шостої статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Таким чином, закон передбачає можливість усунення особи від права на спадкування за умови встановлення судом певного юридичного складу.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Зазначений правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №127/11015/17 (провадження №61-13141 св18).

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі №133/1625/18 (провадження №61-1419св20), від 19 червня 2019 року у справі №491/1111/15-ц (провадження №61-14655св18), від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження безпорадного стану спадкодавця позивач послався на її медичну документацію, а саме амбулаторну картку ОСОБА_4 , яка була досліджена в судовому засіданні, та згідно якої ОСОБА_4 мала діагноз - хронічна серцева недостатність.

Свідки суду пояснили, що померла ОСОБА_4 перебувала в безпорадному стані, оскільки остання перестала виходити зі своєї квартири, а потім взагалі не могла підвестися та була прикута до ліжка.

Разом з тим, місцевий суд, пославшись на постанову Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №200/21452/15-ц, вірно зауважив, що безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах. Доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім з огляду на те, що позивач заперечує право відповідача на спадщину.

Відтак, доказів того, що стан ОСОБА_4 був фізично безпомічним та безпорадним, позивачем не надано.

Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ухилялась від надання спадкодавцеві допомоги, а в свою чергу ОСОБА_4 , перебуваючи в безпорадному стані, потребувала допомоги саме від відповідача ОСОБА_3 з огляду на те, що у справі відсутні належні та достатні докази того, що ОСОБА_4 зверталась по допомогу до ОСОБА_3 і та їй відмовила в наданні такої допомоги.

Таким чином, оскільки судом не встановлено потреби спадкодавця у матеріальній допомозі зі сторони відповідача, не встановлено висунення до відповідача самим спадкодавцем (чи будь-якими іншими особами) прохання (вимоги) про надання допомоги, тому, як наслідок, не встановлено і факту ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги (тобто умисних дій відповідача спрямованих на ухилення від надання спадкодавцеві допомоги).

На підставі викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів потреби спадкодавця у наданні допомоги відповідачем, звернення до відповідача з проханням (вимоги) про надання такої допомоги, а також ухилення відповідача ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем щодо майна померлої ОСОБА_4 , від надання спадкодавцеві такої допомоги.

При цьому, місцевим судом правильно не взято до уваги доводи позивача щодо понесення ним витрат на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця в якості підстав для усунення відповідача від права спадкування, оскільки відповідно до вимог частин першої, другої статті 1232 ЦК України понесення особою таких витрат є підставою для їх стягнення зі спадкоємців у разі їх розумності та обґрунтованості, проте не є підставою для усунення спадкоємця від спадкування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наявними у справі доказами, фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник