Справа № 343/1294/23
Провадження № 22-ц/4808/1089/23
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Луганської В.М., Баркова В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Лицуром І.М. 30 червня 2023 року, повний текст якого складено 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 25 000грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він був власником автомобіля марки «Opel Askona», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1986 року випуску. 03.11.2020 позивач уклав договір комісії з ТОВ «Руджеро» № 010354 та доручив комітенту продати вказаний автомобіль, який того ж дня було продано ОСОБА_2 . За домовленістю покупець був зобов`язаний за свій рахунок перереєструвати автомобіль. В подальшому йому стало відомо, що транспортний засіб продано вже кілька разів і хто на даний час ним користується, йому не відомо. Вказав, що йому тричі надходили постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), складені на його ім`я. Долинським ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції накладено арешт на його грошові кошти виплати по інвалідності.

Враховуючи вказане, позивач вважає, що він зазнав душевних страждань, оскільки для відновлення своїх порушених прав змушений був звертатися до Долинського районного суду Івано-Франківської області з позовними заявами про скасування вказаних постанов, які судом були задоволені, а також до Долинського відділу ДВС з проханням розблокувати банківський рахунок, на який надходить пенсія. Крім того, ним вживалися заходи щодо повернення автомобіля йому, як власнику. Все це призвело до погіршення стану його здоров`я з вини відповідача, порушення нормального способу життя, тобто спричинило моральні страждання, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Долинського районного суду від 30 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим при неправильному встановленні обставин, що мають значення для справи. Вказує, що 03.11.2020 він уклав договір комісії з ТОВ «Руджеро» та доручив комітенту продати його автомобіль. Того ж дня автомобіль був проданий ОСОБА_2 , який за домовленістю зобов`язувався за свій рахунок зняти автомобіль з реєстрації, однак цього не зробив. Апелянт зазначає, що отримав три постанови від 12.10.2022, 20.12.2022 та від 12.01.2023, якими на нього безпідставно накладено адміністративні стягнення. Через вказані обставини позивач відчував великі душевні хвилювання, що призвело до погіршення його стану здоров`я, що підтверджується випискою з історії хвороби позивача. Крім того, державний виконавець наклав арешт на його кошти, що були призначені в якості виплати пенсії по інвалідності. Апелянт зазначає, що не мав можливості придбати собі ліки та був змушений позичати грошей в родичів та знайомих.

Для відновлення своїх порушених прав ОСОБА_1 також змушений був звертатись до Долинського районного суду з позовними заявами про скасування вищезазначених постанов про накладення адміністративних стягнень, які було задоволено. Вказує, що був змушений шукати правового захисту, неодноразово відвідувати судові засідання, а також звертатися до ДВС з проханням розблокувати його пенсійний рахунок. Вважає, що шкоду, яку він зазнав, було спричинено з вини відповідача. Вказує, що відповідач мав повне право керувати купленим автомобілем, а тому мав обов`язок перереєструвати його. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що автомобіль у власність відповідача не переходив, оскільки договір купівлі-продажу від 03.11.2020 вчинений у простій письмовій формі. Вказує, що договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Руджеро» та ОСОБА_2 не визнаний недійсним та є виконаним.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважє, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів належними доказами, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції.

Суд встановив, що 03.11.2020 між ТОВ «Руджеро» та ОСОБА_1 укладено договір комісії № 010354, відповідно до якого комісіонер зобов`язався за дорученням позивача за комісійну плату вчинити за рахунок останнього від свого імені один або кілька правочинів щодо продажу автомобіля «Opel Askona», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1986 року випуску, чорного кольору, № кузова НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 (а.с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 03.11.2020 № 010354, укладеного між ТОВ «Руджеро» та ОСОБА_2 , вказаний автомобіль був придбаний відповідачем за 10 000 грн (а.с. 8).

З матеріалів справи вбачається, що після продажу згаданого вище автомобіля щодо позивача тричі складалися постанови: №2427 від 20.12.2022, № 2014 від 12.10.2022 та №0141 від 13.01.2023, якими було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

Вказані постанови позивачем оскаржені та скасовані рішеннями Долинського районного суду від 24 квітня 2023 року та від 17 квітня 2023 року (а.с. 9-26).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, предметом доказування у справі про відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є завдана шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між ними та наявність вини в її заподіянні.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що ОСОБА_2 був зобов`язаний за свій рахунок перереєструвати автомобіль на себе, однак цього не зробив, тому на нього позивача, як власника транспортного засобу, неодноразово були складені постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення Правил дорожнього руху, яких він не вчиняв, що спричинило йому моральну шкоду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.

Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20.

Правовий аналіз вищевказаних норм права свідчить про те, що правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір купівлі-продажу транспортного засобу.

ОСОБА_2 в поясненнях, наданих представникам відділення поліції Калуського РВА ГУНП в Івано-Франківській області, вказав, що він дійсно 03.11.2020 придбав автомобіль марки «Opei Askona» у свого односельчанина ОСОБА_1 . Автомобіль придбав за договором купівлі-продажу, який у передбаченому законодавством порядку не перереєстрував, та протягом місяця відчужив вказаний транспортний засіб без перереєстрації іншій особі.

З наданих копій рішень місцевого суду, якими скасовано накладені на позивача адміністративні стягнення, дійсно вбачається, що адміністративні правопорушення під час користування згаданою вище автомашиною вчинені не відповідачем, а третіми особами.

Однак, ця обставина не свідчить, що діями відповідача спричинено моральну шкоду бувшому власнику транспортного засобу ОСОБА_1 . Адже, в даному випадку судом неправомірними визнавались не дії ОСОБА_2 , а постанови складені щодо ОСОБА_1 працівниками поліції. Отже, не здійснення ОСОБА_2 перереєстрації автомашини після її придбання не перебуває у прямому причинному зв`язку із спричиненням ОСОБА_1 моральної шкоди. Тому місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Також судом першої інстанції правомірно не взято до уваги долучені до позову виписку з історії хвороби КНП «Центр первинної медичної допомоги Долинської міської лікарні» та світлокопії виклику лікаря, оскільки у них відсутні відомості про дату складання, особу, яка їх складала, назву медичного закладу. Не підтвердженим об`єктивними доказами є й те, що захворювання ОСОБА_1 , зазначені у згаданій виписці, пов`язані з порушенням відповідачем його цивільних прав.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 30 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 29 вересня 2023 року.