Справа №645/1428/23 Провадження № 2/613/290/23
29 вересня 2023 року м. Богодухів
Богодухівський районний суд Харківської області у складі:
Головуючого судді - Сеник О.С.,
за участі секретаря - Нагорної С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Богодухівського районного суду Харківської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 645/1428/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України,-
18.04.2023 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник позивача - адвокат Ярічевський В.В., звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: 1) надати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України, а саме у Федеративну Республіку Німеччина та в інші країни Європейського Союзу, без дозволу, згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , на період з часу набуття законної сили судовим рішенням до 21 липня 2036 року; 2) судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.04.2023 цивільну справу № 645/1428/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України - передано на розгляд до Богодухівського районного суду Харківської області.
22.05.2023 вказана справа надійшла до Богодухівського районного суду Харківської області та за результатами автоматизованого розподілу була передана в провадження судді Сеник О.С..
Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 24.05.2023 цивільну справу № 645/1428/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України було прийнято до провадження, позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою суду від 01.06.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України, - прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання.
Ухвалою суду від 07.06.2023 задоволено заяву представника позивача адвоката Ярічевського В.В. про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції, ухвалено здійснювати розгляд даної цивільної справи у режимі відеоконференції між Богодухівським районним судом Харківської області та Дніпровським апеляційним судом.
Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 20.07.2023 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 07.08.2023 задоволено заяву представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, ухвалено проводити судові засідання у справі №645/1428/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участю представника позивача - адвоката Ярічевського В.В. з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 05.09.2023 за заявою представника позивача, витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відомості (витяг) щодо зміни прізвища громадянкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після укладення шлюбу із ОСОБА_5 .
Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 07.08.2023, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд їх задовольнити. Пояснив, що позивачка ОСОБА_1 має бажання та матеріальну можливість періодично, досить часто вивозити дитину за кордон, для того, щоб забезпечити їй належний освітній та культурний розвиток, а також з метою зміцнення її здоров`я. Зокрема, у Німеччині проживають родичі позивачки, які жодного разу від народження не бачили дитину, бажають її побачити, мають можливість надати дитині та позивачці місце для проживання та забезпечити її дозвілля. ОСОБА_1 періодично (раз у два тижні-раз у місяць) звертається до відповідача з проханням надати дозвіл на вивезення дитини за кордон разом з матір`ю, але відповідач або ухиляється від обговорення цього питання, або ж відмовляє без повідомлення причин. Тричі представник позивача письмово звертався до відповідача з проханням надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд дитини за кордон, одне з цих поштових відправлень було отримане відповідачем, проте, залишилось без відповіді, а від отримання інших двох поштових відправлень зі зверненнями представника позивача відповідач відмовився.
Зазначив, що батько ОСОБА_2 належним чином виконує батьківські обов`язки в частині участі в утриманні дитини, спілкується з нею, однак щодо перебування дитини за кордоном вони з матір`ю дитини не можуть дійти згоди. Вказав, що ОСОБА_1 є підприємцем, має бізнес, а також власну нерухомість на території України, тобто, міцні соціальні зв`язки у місці постійного проживання, і не має на меті залишити територію України. Пояснив, що строк, протягом якого позивач просить суд надати дозвіл позивачці на виїзд дитини за кордон без згоди батька, було визначено з урахуванням дати, коли дитина досягне 16-річного віку. Оскільки позивачка має організаційну та фінансову можливість перетинати кордон з Євросоюзом разом із дитиною приблизно раз у місяць, вона вважає що звертатися кожного разу до суду для того, щоб взяти дозвіл для перетину кордону без згоди батька, є недоцільним.
В судове засідання, призначене на 29.09.2023, представник позивача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у поданій до суду письмовій заяві просив розглянути справу за відсутності позивача та її представника, повідомив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неприбуття суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.
Також відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.ст. 174, 178 ЦПК України, та не направив до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї.
За приписами ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є , зокрема, день вручення судової повістки під розписку.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно з відомостями Єдиного демографічного реєстру станом на 19.04.2023, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.54), на яку відповідачу надсилались судові повістки.
Крім того, судові повістки про виклик у судові засідання, призначені на 21.08.2023, 29.09.2023 було надіслано ОСОБА_2 на адресу, зазначену представником позивача як остання відома адреса місця фактичного проживання відповідача - АДРЕСА_2 .
Крім того, у відповідності до ч.13 ст.128 ЦПК України повістки про виклик в судове засідання було надіслано ОСОБА_2 у вигляді SMS-повідомлень на номер мобільного телефону, вказаний у позовній заяві.
Отже, відповідач у розумінні ст.ст. 128, 131 ЦПК України є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.
Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011, згідно з яким у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву на позов не подав, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, за відсутності заперечень з боку позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, зазначає наступне.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.07.2020, виданого Московським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.27).
28.01.2021 ОСОБА_3 отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_3 , виданий органом № 6317, строком дії до 28.01.2025 (а.с. 25).
02.08.2017 ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , виданий органом № 6301, строком дії до 02.08.2027 (а.с.47).
Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.04.2023, дитина ОСОБА_3 зареєстрована разом з матір`ю за адресою : АДРЕСА_3 (а.с.52).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.04.2023, ОСОБА_1 є власником квартири площею 39,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 ) та машиномісця у підвалі житлового будинку літ. «А-16» за адресою : АДРЕСА_5 ).
Згідно з наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 28.04.1986, батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.31).
Батько позивачки ОСОБА_6 є власником автомобіля LEXUS GX 470, 2008 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 03.01.2014 (а.с.32, 33).
Як вбачається зі змісту наявних у матеріалах справи копій свідоцтва про шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 серії НОМЕР_7 від 29.04.1966, копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_8 від 04.04.1969, копії свідоцтва про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_9 від 22.09.1960, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 13.09.2023, копії свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 серії НОМЕР_10 від 19.02.1992 (а.с.13, 26, 28, 34, 49), ОСОБА_10 (до укладення шлюбу - ОСОБА_10 ) є рідною тіткою позивачки (бабуся ОСОБА_1 - мати ОСОБА_6 ОСОБА_9 є матір`ю ОСОБА_12 ).
Відповідно до посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_11 від 04.03.2022 зі строком дії 04.03.2024 тітка ОСОБА_1 - ОСОБА_10 проживає на території Німеччини у АДРЕСА_6 , має право на зайняття трудовою діяльністю (а.с.11-12).
08.03.2023 представником позивача адвокатом Ярічевським В.В. направлено письмове звернення на адресу відповідача ОСОБА_2 , в якому представник позивача просив надати письмову згоду на виїзди дитини ОСОБА_3 до Федеративної Республіки Німеччина, виїзди до якої плануються в період з 01.04.2023 по 01.04.2026 з метою відпочинку та оздоровлення (а.с.17).
Крім того, 08.03.2023 представник позивача звертався до відповідача з аналогічним зверненням про надання письмової згоди на виїзд дитини ОСОБА_3 до Арабської Республіки Єгипет, виїзди до якої плануються в період з 01.04.2023 по 01.04.2026 (а.с.36).
Крім того, 22.03.2023 представником позивача було повторно направлено ОСОБА_2 лист щодо надання письмової згоди на виїзди дитини ОСОБА_3 до Арабської Республіки Єгипет (а.с.45).
Таким чином, відповідачем було отримано два з трьох звернень представника позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (до Федеративної Республіки Німеччина та до Арабської Республіки Єгипет), а також позовну заяву з додатками.
Однак, на даний час батьком ОСОБА_2 не надано дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3 за кордон у супроводі матері, що в сукупності з відмовою отримати поштові відправлення зі зверненням представника позивача, свідчить про ухилення батька від надання такого дозволу.
Будучи обізнаним про факт подачі даного позову, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень та факт отримання поштового відправлення з позовною заявою та додатками до неї, ОСОБА_2 не надав ані письмового дозволу на виїзд дитини за кордон, ані письмового відзиву на позовну заяву з викладом своїх заперечень проти вимог позивачки ОСОБА_1 ..
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст.9 Конвенції про права дитини).
За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Водночас, за змістом ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється:
- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини.
Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Визначаючи, чи відповідає найкращим інтересам дитини дозвіл на виїзд дочки сторін за кордон без згоди батька у супроводі матері, суд враховує, що на даний час, в період дії воєнного стану в Україні, єдиною особою, яка має можливість забезпечити дитині відпочинок за кордоном, є мати, оскільки в силу законодавчих обмежень, батько обмежений у можливості виїзду за кордон.
При цьому, судом взято до уваги, що позивачка порушує питання не про вивезення дитини на постійне або довготривале проживання за кордон, за якого батько буде тривалий час позбавлений можливості бачитися з дитиною, а про періодичні короткострокові поїздки з дитиною в Німеччину до своїх родичів, що пов`язано також і з перетином кордону інших держав Європейського Союзу, у т.ч. у зв`язку з відсутністю прямого авіазв`язку з Україною.
Як з`ясовано судом, ОСОБА_1 не вважає ОСОБА_2 таким батьком, який неналежним чином виконує батьківські обов`язки, визнає його право на спілкування з дитиною, ніколи не порушувала питання про позбавлення його батьківських прав або інше обмеження у їх здійсненні.
Крім того, судом взято до уваги, що позивачкою надано до матеріалів справи копії документів, які свідчать про наявність у неї родичів на території Федеративної Республіки Німеччина, підтверджують наявність у них законних підстав для проживання на території цієї країни та дають відповідачу можливість встановити місцезнаходження дитини на території Німеччини.
Також, судом враховано наявність у ОСОБА_1 нерухомого майна на території України (квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ) та машиномісце у підвалі житлового будинку літ. «А-16» за адресою : АДРЕСА_5 ), а також реєстрацію податкової адреси ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця за адресою: АДРЕСА_3 , що свідчить про наявність у позивачки певної прив`язки до місця проживання на території України.
При цьому, суд зауважує, що ОСОБА_1 не була позбавлена можливості самовільно, без відома та згоди батька, вивезти дитину за кордон, пославшись на норму п.23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, якою дозволено виїзд дитини за кордон з одним із батьків та без згоди другого з батьків, однак, цього не зробила, намагаючись отримати дозвіл батька на виїзд дитини у законний спосіб та врегулювати це питання правовим шляхом.
Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам доньки, чи буде порушувати його права, відповідач суду не надав, заперечень проти позовних вимог не виклав.
З огляду на викладене, суд вважає, що тимчасові виїзди малолітньої ОСОБА_3 на територію Федеративної Республіки Німеччина, країни Європейського Союзу відповідатимуть якнайкращим інтересам дитини, яка проживає разом з матір`ю, водночас, не порушать прав батька на спілкування з дитиною та участь у її вихованні.
Судом взято до уваги, що норма п.23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, якою дозволено виїзд дитини за кордон з одним із батьків та без згоди другого з батьків, поширюється виключно на період воєнного стану, що стає фактором невизначеності під час планування подорожі.
З урахуванням віку дитини (3 роки), віддаленості автомобільних пунктів пропуску через державний кордон України від місця проживання позивача, суд погоджується з доводами представника позивача про те, що відмова у перетині державного кордону кордону через відсутність згоди батька дитини, є небажаною для дитини обставиною, крім того, така відмова матиме негативні наслідки для матеріального і морального стану позивачки, і в підсумку - також для самої дитини.
Враховуючи, що батько ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі матері, при цьому, не навів суду жодних мотивів для відмови від надання такого дозволу, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для надання дозволу для тимчасового виїзду за кордон неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , у супроводі матері - ОСОБА_1 ..
Так, обґрунтовуючи заявлений позов, позивачка просила визначити тривалість періоду дозволу до досягнення дочки 16 років, при цьому вказує кінцеву дату дозволу - 21.07.2036.
Дитина сторін ОСОБА_3 досягне 16 річного віку - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відтак, суд, з огляду на мінливість життєвих обставин, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, зокрема, забезпечення її права на спілкування з батьком та його матеріальну допомогу, вважає за необхідне визначити тривалість періоду, на який надається дозвіл для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері, перебіг якого починається з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили та закінчується зі спливом трьох року після набранням ним законної сили.
В подальшому, за наявності всіх необхідних підстав, що гарантуватимуть необхідні умови для проживання дитини, позивачка не позбавлена права ставити питання про надання дозволу для виїзду дитини за кордон на подальший термін.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 536,80 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 10 - 13, 76-81, 133, 137, 141, ч.1 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст.259, 263 - 265, 268, 280 - 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України - задовольнити частково.
Надати дозвіл для тимчасового виїзду за кордон - до Федеративної Республіки Німеччина та до інших країн Європейського Союзу неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП НОМЕР_1 ), визначивши строк дії дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили та до спливу трьох років після набранням ним законної сили.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_12 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач - ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_12 .
Повний текст рішення складено 29.09.2023.
Суддя О.С. Сеник