Справа № 567/1248/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Божко Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком, який знаходиться в АДРЕСА_1 звернувся ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 та зазначає, що у даному житловому будинку є зареєстрованим за місцем проживання його син ОСОБА_2 , який проживав там до 2002 року. Вказує, що після 2002 року його син добровільно виїхав з належного йому житлового будинку, забравши всі свої речі та більше не повертався, його адреса проживання на даний час йому не відома.

Вказує, що відповідач з 2002 року не проживає за адресою реєстрації місця проживання, не здійснює за ним догляд та не бере участі в оплаті комунальних платежів. Зазначив, що в телефонному режимі неодноразово просив ОСОБА_2 знятися з реєстраційного обліку за місцем проживання, однак він відмовився це зробити, посилаючись на брак часу.

Посилаючись на те, що відповідач не проживає у належному йому будинку, а факт його реєстрації створює йому перешкоди в користуванні своїм майном, в тому числі створює перешкоди в отриманні субсидії та інших соціальних послуг, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 14.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подав.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснили, що ОСОБА_1 на праві власності належить будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 та вказують, що у даному будинку є зареєстрованим син ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який у 2002 році, забравши свої речі, виїхав з даного будинку.

Пояснили, що відповідач з того часу не проживає за адресою реєстрації, не здійснює догляд за житловим будинком та не бере участі в оплаті комунальних платежів. Крім того зазначили, що позивач в телефонному режимі просив ОСОБА_2 знятися з реєстраційного обліку за місцем проживання, однак він відмовився це зробити, вказавши на брак часу.

Вказують, що перешкод в користуванні будинком позивач відповідачу не чинив, договору найму житла між позивачем та відповідачем не укладалося.

Зазначають, що реєстрація відповідача створює позивачу значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність його реєстрації фактично унеможливлює отримання ним соціальних пільг та належне розпорядження своєю власністю.

Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює для нього, як власника, незручності, просять визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що їй відомо про те, що син позивача ОСОБА_2 близько 20 років тому, у 2002 році виїхав на навчання в м.Київ і з того часу в будинку ОСОБА_1 , що розташований в АДРЕСА_1 , ніколи не проживав.

Вказала, що з 2006 року вона працює в сільській раді і сама особисто ОСОБА_2 з того часу не бачила.

Пояснила, що нею спільно з старостою села та сусідами було складено акт обстеження проживання в господарстві, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , яким підтверджено, що ОСОБА_1 більше 20 років не проживає в будинку батька.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що з 2020 року є старостою, в тому числі в с.Дерев`янче Рівненського району та нею спільно з діловодом та сусідами було складено акт обстеження проживання в господарстві, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , яким підтверджено, що ОСОБА_1 більше 20 років не проживає в будинку батьків. Вказала, що в будинку ОСОБА_1 речі ОСОБА_2 відсутні.

Пояснила, що особисто бачила ОСОБА_1 дуже давно та їй відомо про те, що він після закінчення школи поїхав на навчання і з того часу в с.Дерев`янче не проживає.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що є сусідом позивача та проживає з ним через дорогу. Вказав, що сина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 востаннє бачив ще коли той ходив до школи. Зазначив, що йому відомо про те, що ОСОБА_2 поїхав на навчання і з того часу в с.Дерев`янче не проживає. Того, щоб ОСОБА_1 виганяв ОСОБА_2 з будинку чи чинив йому якісь перешкоди в проживанні він не бачив.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 05.11.2004 виконавчим комітетом Білашівської сільської ради встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

З витягу №271 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.06.2023 вбачається, що у житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

З акту обстеження проживання в господарстві, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 №270 від 22.06.2023 встановлено, що ОСОБА_2 понад 20 років разом зі своїми батьками не проживає.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить позивачу.

Також судом встановлено, що між позивачем, який є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Острозької міської ради Рівненської області не реєструвався.

Відповідач не проживає у даному будинку більше двадцяти років.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні з наданих суду доказів встановлено, що відповідач, який є сином позивача, більше року в будинковолодінні, що належить ОСОБА_1 не проживає без поважних причин.

Факт не проживання ОСОБА_2 більше року в будинковолодінні, що належить позивачу, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків.

Доказів поважності причин не проживання в даному будинковолодінні протягом тривалого часу відповідачем не надано.

З врахуванням викладеного, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у житловому будинку без поважних причин понад один рік, внаслідок чого втратив право користування цим житлом.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла, на даний час, відповідачем суду не надано.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає в належному позивачу будинку більше двадцяти років, договору на користування житлом з власником будинку не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням не встановлено.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак його право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

Керуючись ст.5, 12, 13, 211, 258, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складено 03.10.2023.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.