Справа № 2-н-1471-2011
У Х В А Л А

02 жовтня 2023 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу у складі: головуючого судді Колочко О.В., за участю секретаря судового засідання Ігнатьєвої А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів, цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зонов Роман Едуардович, на бездіяльність державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2023 року скаржник ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зонов Р.Е., звернулася до суду з скаргою, у якій просить суд визнати зобов`язати Покровський ВДВС у м. Кривому Розі зняти арешт, накладений на майно ОСОБА_1 .

В обґрунтування скарги посилається на те, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з реєстром прав власності на нерухоме майно під час виконання виконавчого провадження № 33104480 з виконання судового наказу від 25.05.2011 № 2-н-1471, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь КПТМ «Криворіжтепломережа» боргу у розмірі 1745,83 грн., державним виконавцем на все майно ОСОБА_1 накладено арешт. 06.11.2012 державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». На теперішній час виконавче провадження знищено. Відповідно до норм вказаного ЗУ у всіх випадках незавершеного виконавчого провадження арешт майна чи коштів може бути знятий судом. На думку скаржника, за відсутності будь-яких документально підтверджених відомостей про те, що з листопада 2012 року до дня подачі скарги органами державної виконавчої служби проводилися виконавчі дії з примусового виконання зазначеного судового наказу, а також за відсутності виконавчих проваджень щодо виконання цього судового наказу, є доцільним зняти накладений в рамках цього виконавчого провадження арешт з майна скаржника.

Ухвалою суду від 28.06.2023 поновлено пропущений строк для подання скарги та прийнято скаргу до розгляду, призначено судовий розгляд на 07.07.2023.

05 липня 2023 року за клопотанням представника скаржника суд ухвалив проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою власних технічних засобів представника.

07 липня 2023 року розгляд скарги відкладено на 05.09.2023 для отримання відомостей про набрання законної сили ухвали суду про закриття провадження у аналогічній справі.

Ухвалою суду від 05.09.2023 судовий розгляд скарги відкладено на 02.10.2023 за клопотанням представника скаржника про необхідність отримання остаточного рішення апеляційної інстанції у цивільній справі з аналогічним предметом розгляду.

Скаржник ОСОБА_1 та її представник до суду не з`явилися, у наданій суду представником скаржника письмовій заяві останній просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити скаргу.

Представник Покровського ВДВС до суду не з`явився, був повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, його неявка не перешкоджає розгляду скарги.

Від представника стягувача КПТМ «Криворіжтепломережа» надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, при вирішення скарги поклалася на розсуд суду та просила прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Так, судом встановлено і не оспорюється учасниками справи, що 25 травня 2011 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь КПТМ «Криворіжтепломережа» боргу у розмірі 1745,83 грн.

Як вбачається з копії відповіді Покровського ВДВС у м. Кривому Розі від 30.05.2023 № 10875, на виконанні у Покровському ВДВС у м. Кривому Розі перебувало виконавче провадження № 33104480 з виконання судового наказу від 25.05.2011 № 2н-1471, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_1 боргу урозмірі 1745,83 грн на користь КПТМ «Криворіжтепломережа».

Виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця від 06.06.2012.

06.11.2012 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 8).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.05.2023, наявний запис про обтяження № 12635398 у вигляді арешту нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , який внесений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 33104480, 06.06.2012, Жовтневий ВДВС Криворізького МУЮ державний виконавець Корсак О.Ю. (а.с. 12).

З копії листа Покровського ВДВС у м. Кривому Розі від 24.04.2023 № 7741 вбачається, що згідно даних реєстру прав власності на нерухоме майно накладено арешт на все нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 12635398), належне ОСОБА_1 . Надати більш детальну інформацію, зокрема щодо підстав для зняття обтяження, не є можливим, оскільки термін зберігання завершених виконавчих проваджень становить 3 роки (а.с. 9).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до Конституції України та ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (який діяв на час закінчення виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), визначених цим Законом, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу (далі державні виконавці).

Згідно зі ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» (який діяв на час винесення постанови про арешт майна), звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Статтею 57 вказаного Закону передбачалося, що арешт майна застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

Пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону передбачалося, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійсненні державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документу до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші, вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. Завершене виконавче провадження не можу бути розпочато знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частини 1, 2 статті 50 Закону).

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа стягувачу) з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що державний виконавець при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не мав обов`язку зняти арешт з майна ОСОБА_1 , оскільки це не було передбачено діючим на той час Законом.

При цьому, суд звертає увагу, що у справі відсутні відомості про відновлення виконавчого провадження, починаючи з 06.11.2012 дня повернення стягувачу судового наказу.

Натомість, судом встановлено, що на теперішній час виконавчі провадження з примусового виконання судового наказу від 25.05.2011, на забезпечення виконання якого державним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно боржника, знищені.

Водночас існування арешту на майно ОСОБА_1 порушує її конституційне право володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю (ст. 41 Конституції України).

Отже, перебування за вказаних обставин під арештом належного скаржнику майна за відсутності на виконанні у виконавчій службі будь-якого виконавчого документу, тобто на теперішній час скаржник не є стороною будь-якого виконавчого провадження, порушує її право на користування належним їй майном.

Окрім того, згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наявність чинного арешту усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного багато років тому (понад 10 років) на забезпечення виконання судового рішення, відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, поза сумнівом, порушує її законні права та інтереси.

Разом з тим, на думку суду, не можуть бути задоволені вимоги скаржника про зобов`язання державного виконавця зняти арешт на майно, виходячи з наступного.

Системний аналіз положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», зокрема приписів статей 13, 18, 37, 40, вказує на те, що посадові особи органу ДВС діють лише в рамках відкритих виконавчих проваджень, а повноваження державного виконавця як щодо накладення арешту на майно, так і щодо його скасування можуть бути реалізовані ним винятково під час здійснення виконавчого провадження.

Проте, як вбачається з матеріалів скарги, виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на майно ОСОБА_1 , завершено, а в силу вимог Закону, накладений органом ДВС арешт на майно боржника підлягає зняттю (скасуванню) саме в рамках виконавчого провадження.

Отже, покладення на державного виконавця обов`язку зняти арешт на майно, накладений у виконавчому провадженні, яке завершене і знищене, унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення скарги в цій частині.

Разом з тим, суд зауважує, що законні права та інтереси ОСОБА_1 за захистом яких вона звернулася насамперед порушуються наявністю у відповідному реєстрі інформації про державну реєстрацію обтяжень, а саме арешту нерухомого майна - номер запису про обтяження 12635398.

У зв`язку з цим суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону:

1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

5) обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-VI державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження.

Статтею 27 Закону № 1952-Х/І визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна: 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду: 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Отже, припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили, про припинення такого обтяження.

Таким чином, встановлені судом обставини справи дають суду підстави дійти висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів є прийняття судом рішення про скасування арешту на майно, з наступним поданням ухвали суду відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна у порядку, встановленому чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Керуючись ст. ст. 4, 447, 451, 260, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зонов Роман Едуардович, на бездіяльність державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково.

Скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 12635398, зареєстрований 19.06.2012, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 33104480, 06.06.2012, Жовтневий ВДВС Криворізького МУЮ державний виконавець Корсак О.Ю., об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, власник: ОСОБА_1 .

В іншій частині скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвалу складено та підписано 02 жовтня 2023 року.

Суддя О. В. Колочко