Ухвала

Іменем України

02 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 462/3463/18

провадження № 61-13433ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 27 лютого 2023 року

та постанову Львівського апеляційного суду від 31 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,

треті особи: Четверта Львівська державна нотаріальна контора, Служба

у справах захисту дітей Пустомитівської районної державної адміністрації, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Четверта Львівська державна нотаріальна контора, Служба у справах захисту дітей Пустомитівської районної державної адміністрації,

про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2018 року колишній чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 склав заповіт на користь свого

брата - ОСОБА_1 , незважаючи на те, що у нього є дочка ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька.

Спеціаліст ТОВ «Львівський центр науково-технічних та незалежних експертно-криміналістичних досліджень» зробив висновок про те,

що виконавцем підпису, який є оригіналом для його відображення

в електрографічній копії заповіту від імені ОСОБА_4 від 18 січня

2017 року, у графі «підпис» та зразках підпису ОСОБА_4 , є різні особи.

Позивачка також зазначала, що її колишній чоловік мав хронічні захворювання, через які неодноразово був госпіталізований з метою отримання стаціонарного лікування, а відтак, на її думку, заповіт, складений ОСОБА_4 , є недійсним у зв`язку з тим, що його стан здоров`я на момент підписання заповіту погіршувався, він страждав низкою захворювань,

з 09 червня 2016 року ОСОБА_4 встановлено І «А» групу інвалідності безтерміново та відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда він потребував постійного стороннього догляду.

Отже, вищевказані хвороби, якими страждав ОСОБА_4 , могли вплинути на рівень його свідомості у момент підписання заповіту, оскільки не можна виключати негативний вплив лікарських препаратів, які були йому призначені, він був у пригніченому стані та на момент складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а, отже, його волевиявлення при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним заповіт від 18 січня 2017 року, складений від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , посвідчений 18 січня 2017 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З. Г., зареєстрований у реєстрі за № 1-21.

Залізничний районний суд міста Львова ухвалою від 17 січня 2023 року замінив позивача ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на повнолітню ОСОБА_2 .

Залізничний районний суд міста Львова рішенням від 27 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 задовольнив.

Визнав недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , посвідчений 18 січня 2017 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З. Г., зареєстрований у реєстрі за № 1-21.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Львівський апеляційний суд постановою від 31 липня 2023 року рішення Залізничного районного суду міста Львова від 27 лютого 2023 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2020 року встановлено неспроможність особи в момент вчинення правочину (18 січня 2017 року) розуміти значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим, позивачкою доведено належними та допустимими доказами факт неспроможності ОСОБА_4 на момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому наявні підстави для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2023 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про залишення позову без задоволення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст постанови Львівського апеляційного суду від 31 липня 2023 року отриманий заявником засобами поштового зв`язку 15 серпня 2023 року,

що підтверджується інформацією щодо направлення поштових відправлень Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»,

з вказівкою часу приймання та отримання, згідно з номером ідентифікатора поштового відправлення.

Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини, зокрема, докази отримання копії постанови суду

від 31 липня 2023 року, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що 18 січня 2017 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З. Г., зареєстрований в реєстрі за № 1-21, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, заповів своєму брату ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Залізничний районний суд міста Львова ухвалою від 12 грудня 2019 року за клопотанням ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 призначив у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручив експертам Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (далі - КЗ Львівської обласної ради «Львівська ОКПЛ»).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи КЗ Львівської обласної ради «Львівська ОКПЛ» від 04 квітня 2020 року № 08/К, ОСОБА_4

на момент укладання заповіту страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, який характеризується вираженим депресивним станом, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У день судового засідання, 31 липня 2023 року, ОСОБА_1 подав клопотання про призначення судом апеляційної інстанції у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, у задоволенні якого апеляційний суд відмовив у зв`язку з тим, що вказане клопотання не містить достатніх обґрунтувань підстав для призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, передбачених частиною другою

статті 113 ЦПК України.

У справі були допитані свідки та досліджена медична документація.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом

у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша

статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами першою, другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений

з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , а пізніше - ОСОБА_2 особисто, як на підставу своїх порушених прав посилалася не те, що її колишній чоловік (батько ОСОБА_2 ) ОСОБА_4 на момент складання заповіту 18 січня 2017 року на ім`я свого брата - ОСОБА_1 , мав хронічні захворювання, які могли вплинути на рівень його свідомості у момент підписання заповіту, оскільки не можна виключати негативний вплив лікарських препаратів, які впливали на його мозок та форму поведінки. Тому ОСОБА_4 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року

№ 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року

у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), від 19 червня

2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18),

від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження

№ 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі

№ 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року

у справі № 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

У справі, яка переглядається, з метою встановлення наявності такого стану у спадкодавця, як заповідача на час складання заповіту, Залізничний районний суд міста Львова ухвалою від 12 грудня 2019 року призначив у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи

від 04 квітня 2020 року № 08/К ОСОБА_4 на момент укладання заповіту страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, який характеризується вираженим депресивним станом, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суди встановили, що висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2020 року № 08/К встановлено абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину від 18 січня 2017 року розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження

№ 61-43716св18), від 24 травня 2021 року у справі № 607/13067/17 (провадження № 61-8407св20), від 16 вересня 2021 року у справі

№ 643/6473/17 (провадження № 61-13275св20) та від 25 листопада

2021 року у справі № 210/573/19 (провадження № 61-9493св21), зроблено висновок про застосування норми права, відповідно до якої підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою

статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про підставність позову ґрунтуються на показаннях свідків, лікарів та судового експерта, які беззаперечно вказали на те, що ОСОБА_4 на момент вчинення (складання) заповіту 18 січня 2017 року страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, який характеризується вираженим депресивним станом, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а, отже, його волевиявлення при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним, оскільки згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2020 року № 08/К, складеного КЗ Львівської обласної ради «Львівська ОКПЛ», ОСОБА_4 тривалий час перебував на лікуванні, що на момент складання та підписання заповіту від 18 січня 2017 року вплинуло на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, отже встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_4 на укладання вказаного правочину.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі

№ 523/14606/13-ц (провадження № 61-3397св18), від 20 червня 2018 року

у справі № 161/17119/16-ц (провадження № 61-11268св18),

від 11 листопада 2019 року № 496/4851/14-ц (провадження

№ 61-7835сво19), від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22).

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц (провадження № 61-3397св18) Верховний Суд зазначив, що «відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц (провадження

№ 61-11268св18).

У постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22) Верховний Суд вказав, що «за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складання заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якої підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З урахуванням наведеного, висновки судів у справі, що переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах Верховного Суду, щодо застосування норм матеріального та процесуального права. Суди також у кожній із зазначених справ виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом

є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:

1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи;

3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

За загальним правилом, повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Суди встановили, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2020 року № 08/К про те, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.

У випадку незгоди з висновком експерта за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2020 року № 08/К,

ОСОБА_1 мав право заявити клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи, що останнім у суді першої інстанції зроблено не було.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Проте в апеляційній скарзі заявник також не порушував клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з відсутністю коштів для її оплати.

Однак, у день судового засідання, 31 липня 2023 року, ОСОБА_1 подав клопотання про призначення судом апеляційної інстанції у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, у задоволенні якого апеляційний суд відмовив у зв`язку з тим, що вказане клопотання не містить достатніх обґрунтувань підстав для призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, передбачених частиною другою

статті 113 ЦПК України

Таким чином, процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Встановивши, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи

від 04 квітня 2020 року № 08/К належно обґрунтований та аргументований, висновки експертизи повністю узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами, яким була надана належна правова оцінка як судом першої, так і апеляційної інстанцій, врахувавши відсутність обставин, які викликають сумніви у правильності висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2020 року № 08/К, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання відповідача про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України.

При цьому Верховний Суд зазначає, що належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Судова експертиза у цій справі проведена атестованими судовими експертами, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення такої експертизи, при цьому висновок експертизи відповідає вимогам чинного законодавства, не містить недоліків, які б породжували сумніви

у правильності та обґрунтованості зроблених висновків, узгоджуються

з іншими доказами, які надані у цій справі.

Допитаний в засіданні суду першої інстанції експерт підтримав висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2020 року № 08/К, зазначивши, що висновок є обґрунтованим та повним, вказав,

що ОСОБА_4 на момент складання заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, не спростований відповідачем належними та допустимими доказами. Відповідач у суді першої інстанції не заявив клопотання про призначення повторної експертизи у зв`язку з тим, що висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/19-ц (провадження № 61-11528св22),

від 08 травня 2023 року у справі № 755/17829/18 (провадження

№ 61-2938св23).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Цей принцип не створює обов`язку вважати доведеною і встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Аналізуючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій надали вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи скарги не спростовують вказаних висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Ураховуючи, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), колегія суддів визнає касаційну скаргу необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Залізничного районного суду міста Львова від 27 лютого 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 31 липня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Четверта Львівська державна нотаріальна контора, Служба у справах захисту дітей Пустомитівської районної державної адміністрації,

про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова

від 27 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 31 липня 2023 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. М. Ігнатенко

В. В. Сердюк