Справа № 604/1286/23
Провадження № 2/604/398/23
У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року

Суддя Підволочиського районного суду Тернопільської області Сидорак Г.Б., ознайомившись із позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (адреса: с. Колодіївка, Підволочиський район, Тернопільська область, РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення коштів за отримане речове майно, строки носіння якого не закінчились,-

встановив:

26 вересня 2023 року військова частина НОМЕР_1 в порядку цивільного судочинства звернулась до Підволочиського районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за отримане речове майно, строки носіння якого не закінчились.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час проходження військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 рядовому ОСОБА_1 . Міністерство оборони України, в особі військової частини НОМЕР_1 , видано речове майно, згідно визначених норм.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.10.2019 року № 275 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за пунктом «е» (у зв`язку із набранням законної сили обвинувальним вироком суду) частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Поряд із тим, як вказує позивач, на момент виключення зі списків особового складу частини та зняття з усіх видів забезпечення, згідно довідки №50 про взаємозалік грошових коштів за речове майно за відповідачем рахувалося речове майно, строки носіння якого не вийшли на загальну суму 5762,06 грн.

Згідно витягу з книги обліку грошових стягнень і нарахувань військової частини НОМЕР_1 за 2019 рік, з грошового забезпечення солдата ОСОБА_1 стягнено грошові кошти в сумі 2616,24 грн., та, згідно витягу з книги обліку грошових стягнень і нарахувань військової частини НОМЕР_1 за 2020 рік в сумі 453,72 грн., в якості відшкодування майнової шкоди завданої державі за речове майно, строки носіння якого не закінчилися, з урахуванням зносу.

Як зазначає позивач, станом на даний час, сума заборгованості рядового ОСОБА_1 перед державою в особі військової частини НОМЕР_1 за речове майно, строки носіння якого не закінчилося, складає 2692,10 грн. та останнім не погашена. У зв`язку з тим, що відповідач самостійно у добровільному порядку не відшкодував вартість виданих йому предметів речового майна, позивач звернувся до суду з позовом про примусове стягнення такої заборгованості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом п. 2 ч. 1ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п. 17 ч. 1ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п. 2 ч. 1ст. 19 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц та постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, в якій зазначено про відступ від раніше висловленої правової позиції у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17 в аналогічних спорах, зробила наступні висновки.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів ст. 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

З огляду на вищезазначені вимоги закону, указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18) зроблено висновок, що «у разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18 і підстав для відступу від вказаної правової позиції не вбачається».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , перебуваючи на публічній службі, був відрахований зі списків особового складу частини НОМЕР_1 на підставі підпункту «Е» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За таких обставин спори щодо відшкодування коштів за отримані предмети речового майна особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання умов контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, що призвели до втрат військової частини у вигляді виданого такій особі речового майна

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 186 ЦПК України, суд, -

постановив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (адреса: с. Колодіївка, Підволочиський район, Тернопільська область, РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення коштів за отримане речове майно, строки носіння якого не закінчились.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даного спору віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в 15-денний строк з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Сидорак Г.Б.