П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року місто Київ

справа № 370/1326/22

провадження №22-ц/824/6676/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Макарівського районного суду Київської області від 9 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Білоцької Л.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останньої заборгованість в сумі 148206,90 грн. та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 5 травня 2021 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики № К050521-1, згідно з умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 92851,20 грн., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення договору, тобто до 5 листопада 2021 року.

15 грудня 2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики, за умовами якої сторони домовилися, що позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 78480 грн., а позичальник зобов`язався повернути позику через 3 місяці, тобто до 5 березня 2022 року. Позичальник за умовами додаткової угоди зобов`язався повернути позикодавцеві суму позики відповідно до графіку повернення грошових коштів: 11935,50 грн. до 5 січня 2022 року; 3297,25 грн. до 5 лютого 2022 року; 63247,25 грн. - до 5 березня 2022 року.

15 грудня 2021 року відповідач власноруч підписав розписку, в якій зазначив, що кошти в сумі 78480 грн. отримав у повному обсязі.

Відповідно до п.11 договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

5 березня 2022 року відповідач не здійснив платіж відповідно до додаткової угоди.

Станом на 8 вересня 2022 року відповідач свої зобов`язання не виконує належним чином, а його заборгованість складає 148206, 90 грн., з яких 108966,90 грн. залишок боргу за договором; 39240 грн. неустойка за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 9 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Судом установлено, що 5 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики № 050521-1, згідно з умовами якого позикодавець передає у власінсть позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти у сумі 92851,20 грн., та зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення договору, тобто до 5 листопада 2021 року.

15 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода до договору позики № 050521-1. Сторони за взаємною згодою домовились внести зміни у п.1,5, 6 договору, виклавши їх в наступній редакції:

П.1 позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 78480 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,25 грн.) на день укладення цього договору еквівалентно 2880 доларів США, в свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику через 3 місяці, тобто до 5 березня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Згідно з п.5 договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 додаткової угоди відповідно до Графіка повернення позичальником грошових коштів: 11935,50 грн. до 5 січня 2022 року; 3297,25 грн. до 5 лютого 2022 року; 63247,25 грн. - до 5 березня 2022 року.

Також, 15 грудня 2021 року ОСОБА_2 власноруч підписала розписку, в якій зазначила, що кошти в сумі 78480 грн. отримала у повному обсязі, які зобов`язалася повернути до 30 січня 2022 року.

Згідно з п.10 договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до п.11 договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Пунктом 16.3 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання покладені на нього положенням договору, в тому числі щодо своєчасного повернення позики.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки предметом договору позики є 78480 грн., що еквівалетно 2880 тис. доларів США, за встановленим сторонами договору обмінним курсом 27,25 грн. за 1доллар, і саме таку суму грошових коштів відповідач отримав від позивача. Посилання позивача на курс НБУ станом на день розрахунку заборгованості 39,90 грн. за один долар США ( на час пред`явлення позову) є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики. Окрім того, судом встановлено розбіжності щодо дати повернення коштів, а саме в додатковій угоді до договору позики вказано строк повернення до 5 березня 2022 року, а в розписці до 30 січня 2022 року. Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, не обґрунтованим та не відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства, а також виходить за рамки єдності судової практики. Зокрема, на думку позивача, судом порушена основна аксіома цивільного судочинства - «суд знає закон», тобто при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, оскільки іншій підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача, так і відповідача.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 не скористалася.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначено кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконання, проведеним належним чином.

Установлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 5 травня 2021 року був укладений договір позики, зміни до умов якого були внесені додатковою угодою від 15 грудня 2021 року.

Крім того, 15 грудня 2021 року позичальником була складена розписка.

За умовами договору ОСОБА_2 отримала від позивача, позикодавця, грошові кошти у сумі 78480 грн.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 передала у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 78480 грн.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов задоволенню не підлягає з тих підстав, що заборгованість, розрахована позивачем, виходячи з курсу долара на час пред`явлення позову (39,90 грн.), а також наявність розбіжностей у тексті договору та розписці щодо дати повернення коштів.

ОСОБА_2 за умовами договору, з урахуванням внесених до нього змін, зобов`язалася повернути позику не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення додаткової угоди, тобто до 5 березня 2022 року.

Розписка, яка була складена 15 грудня 2021 року в день підписання додаткової угоди до договору позики, підтверджує факт укладення договору та засвідчує отримання ОСОБА_2 грошових коштів від позикодавця.

Відповідачкою ОСОБА_2 не доведено факту виконання нею умов договору щодо повернення отриманих у борг коштів. Наявність у позивача оригінала розписки свідчить про невиконання позичальником своїх обов`язків щодо повернення коштів. Разом з тим, позивач зазначає про те, що відповідачка ОСОБА_2 7 лютого 2022 року повернула 4200 грн.

Таким чином залишок неповернутих відповідачем позивачу грошових коштів складає 74280 грн.

Суд першої інстанції не був позбавлений можливості встановити розмір заборгованості відповідача за договором позики та в зв`язку з недоведеністю відповідачем виконання свого обов`язку ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 74280 грн.

Оскільки у позику ОСОБА_2 отримала грошові кошти в національній валюті, з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України вона має повернути ОСОБА_1 кошти саме у тій валюті, яка визначена договором позики, тобто у національній валюті. Підстави розраховувати суму боргу, виходячи із курсу долара США станом на день подання позову відсутні.

Сама по собі наявність у розписці іншої дати повернення коштів, ніж та, яка зазначена у договорів, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позикодавця, якому позичальником не повернуті кошти.

Що стосується вимог про стягнення пені, то в цій частині колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно ч.ч.1,3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.11 договору позики у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

За умовами договору позики, з урахуванням внесених до нього змін, ОСОБА_2 зобов`язалася повернути суму коштів трьома платежами, а саме: до 5 січня 2022 року - 11935,50 грн.; до 5 лютого 2022 року - 3297,25 грн.; до 5 березня 2022 року - 63247,25 грн.

У розрахунку пені позивач визначає період нарахування пені з 6 січня 2022 року по 24 лютого 2022 року, тобто до закінчення строку повернення всієї суми боргу. Оскільки строк повернення частини боргу, зокрема, в сумі 63247,25 грн. не настав, підстави для нарахування пені на всю суму позики відсутні. Але зважаючи на те, що відповідач станом на 24 лютого 2022 року мала прострочення зобов`язання за двома платежами, позивач має право вимагати стягнення неустойки за період прострочення.

Так, періоди прострочення та суми заборгованості становлять: з 6 січня 2022 року по 5 лютого 2022 року сума 11935,50 грн.; 6 лютого 2022 року 15232,25 грн. ( 11935 грн. + 3297,25 грн.; з 7 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року, з урахуванням сплаченої 7 лютого 2022 року суми в розмірі 4200 грн., розмір заборгованості складає 11032,25 грн.

Таким чином, загальна сума пені за період прострочення становить 5727,80 грн. (3700 грн. (11935,50 грн. х1% : 100% х31 день прострочення) + 152,32 грн. ( (15232,25 грн. х 15 :100% х 1 день прострочення) + 1875,48 грн. (11032,25 грн. х 1 : 100% х17 днів прострочення)).

Суд першої інстанції зазначених обставин не встановив і дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині боргу в сумі 74280 грн. та пені за несвоєчасне виконання позичальником зобов`язань в сумі 5727,80 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позивачем позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог ((80007,80 грн. х 100% : 148206,90 грн.) х 3779,57 грн. : 100%)).

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 9 лютого 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 80007,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2040,06 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус