ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1848/21 Номер провадження 22-ц/814/2561/23Головуючий у 1-й інстанції Павлійчук А.В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Пікуля В.П., Одринської Т.В.

при секретарі Філоненко О.В.,

за участю представника апелянта відповідача Кременчуцької районної державної адміністрації адвоката Гудзь Л.Г.

позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Грущенка С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької районної військової адміністрації на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2022 року, ухваленого у складі головуючого судді Павлійчук А.В., повний текст судового рішення виготовлено 09 листопада 2023 року, у справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Кременчуцької районної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У вересні 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Грущенко С.Г. звернувся до суду з позовом до Кременчуцької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Просив визнати протиправним та скасувати наказ Глобинської районної державної адміністрації щодо звільнення ОСОБА_1 з посади методиста відділу освіти Глобинської районної державної адміністрації; поновити ОСОБА_1 на посаді методиста відділу освіти Кременчуцької районної державної адміністрації з 29.05.2021 шляхом переведення з посади методиста відділу освіти Глобинської районної державної адміністрації у зв`язку з реорганізацією Глобинської районної державної адміністрації шляхом приєднання до Кременчуцької районної державної адміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району; стягнути з Кременчуцької районної державної адміністрації, як правонаступника шляхом приєднання реорганізованої Глобинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2021 по день винесення судового рішення.

В подальшому 03.02.2022 представник позивача уточнив позовні вимоги, а саме просив скасувати наказ № 9-к від 29.06.2021 відділу освіти Глобинської районної державної адміністрації щодо звільнення ОСОБА_1 з посади методиста районного методичного кабінету, у зв`язку з реорганізацією, згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді методиста районного методичного кабінету Кременчуцької районної державної адміністрації з 29.05.2021 шляхом переведення з посади методиста районного методичного кабінету Глобинської районної державної адміністрації на посаду методиста районного методичного кабінету Кременчуцької районної державної адміністрації у зв`язку з реорганізацією Глобинської районної державної адміністрації шляхом приєднання до Кременчуцької районної державної адміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району; стягнути з Кременчуцької районної державної адміністрації, як правонаступника шляхом приєднання реорганізованої Глобинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2021 по день винесення судового рішення по справі.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що ОСОБА_1 з 17.06.2016 працювала на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти, сім`ї та молоді Глобинської районної державної адміністрації, відповідно до наказу № 84-К від 16.05.2016 р. Відповідно до Розпорядження голови Глобинської РДА від 27.11.2019 № 205 її відділ реорганізований у відділ освіти Глобинської РДА. Також відповідно до наказу №116 В від 01.09.2020 з 16.09.2020 по 03.04.2022 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. У червні 2021 до ОСОБА_1 зателефонували з відділу освіти Глобинської РДА і повідомили, що вона з 29.06.2021 буде звільнена із займаної посади у зв`язку з припиненням Глобинської РДА, яка реорганізована шліхом приєднання до Кременчуцької РДА, трудову книжку і наказ про звільнення направлять поштою. До моменту звернення до суду ОСОБА_1 жодних документів не отримала. Позивач вважає, що її звільнено незаконно під час перебування у декретній відпустці, відповідач не виконав обов`язку щодо письмового попередження про ліквідацію юридичної особи, а також не надав позивачу трудову книжку та наказ про звільнення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2022 року позов представника позивача ОСОБА_1 адвоката Грущенка Сергія Григоровича до Кременчуцької районної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 9 к від 29.06.2021 відділу освіти Глобинської районної державної адміністрації щодо звільнення ОСОБА_1 з посади методиста районного методичного кабінету, у зв`язку з реорганізацією, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено на роботі у Кременчуцькій районній державній адміністрації Полтавської області, яка є правонаступником відділу освіти Глобинської районної державної адміністрації.

Стягнуто з Кременчуцької районної державної адміністрації Полтавської області (Полтавська область, м. Кременчук, вул. Соборна, 14/23, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 168140,00 грн без вирахування податків.

Стягнуто з Кременчуцької районної державної адміністрації Полтавської області (Полтавська область, м. Кременчук, вул. Соборна, 14/23, ) на користь держави 1816 грн. у якості судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач довела той факт, що її звільнення відбулось із порушенням норм чинного трудового законодавства, а тому наявні підстави для поновлення на роботі

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, Кременчуцька районна військова адміністрація подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кременчуцької районної державної адміністрації у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивачем (представником позивача) пропущений місячний строк для звернення до суду за вирішенням зазначеного трудового спору. Також апелянт зазначає, що розрахунок середньої заробітної плати здійснений на підставі документа, який використовується виключно в податкових правовідносинах. Відповідно цьому розрахунок не відповідає вимогам чинного законодавства.

Позиція інших учасників справи

21 березня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Грущенка Сергія Григоровича на адресу Полтавського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Кременчуцької районної військової адміністрації, у якому останній просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що воно є законним, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши представника відповідача Кременчуцької районної державної адміністрації адвоката Гудзь Л.Г., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Грущенка С.Г., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 17.05.2016 року призначена на посаду методиста районного методичного кабінету відділу освіти освіти, сім`ї та молоді Глобинської районної державної адміністрації, відповідно до наказу № 84-К від 16.05.2016 р. Відповідно до Розпорядження голови Глобинської РДА від 27.11.2019 № 205 її відділ реорганізований у відділ освіти Глобинської РДА.( а.с. 6)

Відповідно до записів внесених до особової картки працівника ОСОБА_1 остання з 10.06.2019 року відповідно до наказу № 45-В від 09.06.2019 була у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-х років. Однак, згідно наказу № 105-В від 20.07.2020 була у щорічній основній відпустці з 01.08.2020 по 12.09.2020 та з 13.09.2020 по 15.09.2020. В подальшому згідно наказу № 116-В від 01.09.2020 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років.( а.с. 7)

Встановлено що, Постановою КМУ від 16 грудня 2020 року за № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», Глобинська районна державна адміністрація реорганізується шляхом її приєднання до Кременчуцької районної державної адміністрації.

Наказом Голови комісії з реорганізації юридичної особи публічного права відділу освіти Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області № 9-к від 29 червня 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади методиста районного методичного кабінету, у зв`язку із реорганізацією Семенівської районної державної адміністрації згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 17, 37).

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі з 29 червня 2021 року, місцевий суд виходив з того, що позивача звільнено з роботи з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема, всупереч частині другій та третій ст. 184 КЗпП України.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Параграф 1 глави 5 ЦПК України містить основні положення про докази, зокрема частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положення частини 5 статті 43 Конституції України гарантують громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини 1 та частини 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог представника позивача ОСОБА_1 адвоката Грущенка Сергія Григоровича до Кременчуцької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з їх доведеністю.

Так, зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

З наказу про звільнення ОСОБА_1 від 29 червня 2021 року вбачається, що її було звільнено із займаної посади 29.06.2021 року у зв`язку із реорганізацією Глобинської РДА.

З витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що Глобинську районну державну адміністрацію Полтавської області було реорганізовано. До Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 06 липня 2021 року (вже після звільнення позивача) було внесено запис про припинення юридичної особи.

Зі змісту положень ст. 36, 40 КЗпП України, ст. 104, 106-107 ЦК України вбачається, що реорганізація є формою припинення юридичної особи за якої передача всього її майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам-правонаступникам проводиться у результаті їх злиття, приєднання, поділу чи перетворення. У розумінні зазначених норм закону приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.

При цьому дія трудових договорів працівників таких юридичних осіб, з моменту прийняття рішення про приєднання, продовжується в рамках структури юридичної особи, до складу якої включено юридичну особу в якій вони працювали.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягнення нею 3-х років.

Відповідно до ст. 184 КЗпП України про гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

ОСОБА_1 про вивільнення не було попереджено, також не було повідомлено позивачу про наявність та/або відсутність вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю, які б могли б бути запропоновані. Не повідомлено позивачу, що він може звернутися за допомогою із працевлаштування до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у тому числі у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала правових підстав відступити від цих висновків.

Колегія суддів зазначає, що роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації. Відповідачем Кременчуцькою райдержадміністрацією, як правонаступником Глобинської райдержадміністрації, не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту запропонування ОСОБА_1 наявної у Глобинській РДА та/або у Кременчуцькій РДА роботи на час її звільнення та відповідно відмови позивача у запропонованій роботі.

Положеннями п. 2 «а» ч. 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII передбачено, що тягар доведення правомірності законної підстави для звільнення працівника з роботи покладається на роботодавця.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 у справі № 461/3024/18 зазначив, що законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада, якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює, жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади.

Враховуючи те, що позивача звільнено з роботи з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема, всупереч частини другої та третьої ст. 184 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі з 29 червня 2021 року.

Стосовно доводів апеляційної скарги про застосування строків, зазначених у статті 233 КЗпП України колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до ст. ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 отримала поштовим відправленням 04.09.2022 року, після звернення з позовом до суду, іншого відповідачем не доведено.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Згідно абз. 1-3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати:

Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно п. 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

ОСОБА_1 була звільнена 29.06.2021 року, з 19.01.2019 року по 10.06.2019 року була у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами а тому не працювала, в цьому випадку середня заробітна плата і обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи керуючись п. 2 абзац 4 Постанови № 100 відповідно до якої якщо протягом останніх двох календарних місяців , що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місці роботи.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Доводи апеляційної скарги стосовно невірного обчислення середнього заробітку колегією суддів не беруться до уваги, оскільки власного розрахунку апелянт не надав, а відтак нічим не спростував.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Кременчуцької районної військової адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2023 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль