Справа № 242/188/23
провадження №2/216/1685/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого, судді Чирського Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Смолдирева М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 приміщення суду у м. Кривий Ріг, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Селидівської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 11.12.2020 року був розірваний шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_3 . Під час шлюбу в них народилась дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач самоусунулася від виховання та утримання сина, мешкає окремо. За таких обставин, задля забезпечення батьком законних інтересів, прав та свобод дитини, зокрема, лікування, оздоровлення, навчання, пересування з батьком в межах України та за її межами, позивач просив суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 разом із ним.

10.05.2023 року матеріали цивільної справи за вищезазначеним позовом, згідно ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 17.03.2023 року, надійшли до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за підсудністю.

Ухвалою суду від 24.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.08.2023 року закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила, під час слухання справи проти задоволення позову заперечувала, однак не надала суду обґрунтованих доказів на підтвердження своїх заперечень.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Селидівської міської ради у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі представника.

Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.12.2020 року рішенням Селидівського міського суду Донецької області розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області 14.03.2008 року, неповнолітній ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 59, його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно акту проживання від 17.01.2023 року, засвідченого першим заступником міського голови Селидівської міської ради Донецької області, в результаті перевірки житлових умов ОСОБА_1 , встановлено, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживають: ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_2 , мати неповнолітньої дитини мешкає окремо з 01.06.2021 року.

З наявної в матеріалах справи довідки № 01-47-60 від 14.12.2022 року, виданої Селидівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 1, вбачається, що мати неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у 2021 році контакту із школою не підтримувала, успішністю дитини не цікавилась, з вчителями не спілкувалася, батьківські збори не відвідувала.

Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено копію нотаріально посвідченої заяви відповідача - ОСОБА_3 від 07.03.2023 року, згідно якої остання надала письмову згоду на визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його батьком - ОСОБА_1 , який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статі 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, якщо батьки проживають окремо. Місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 Сімейного кодексу України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 1,2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц та постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц (провадження № 61-10851св20).

Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

На дату розгляду справи неповнолітній ОСОБА_2 досяг 15-річного віку, а отже в силу вищезазначеного, місце його проживання з одним із батьків визначається ним самим.

Як встановлено у ст.171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

На виконання зазначених вимог, судом враховано наявну в матеріалах справи письмову заяву неповнолітнього ОСОБА_2 , засвідчену начальником служби у справах дітей, в якій він висловив бажання проживати з батьком, з яким він фактично проживає з червня 2021 року.

Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком, що не заперечується сторонами.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 03.03.2023 року були обстежені умови проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В акті зазначено про те, що за даною адресою проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Умови проживання в будинку задовільні, санітарно-гігієнічні умови відповідають встановленим нормам, побутова техніка, меблі, придатні до користування, у наявності зручності. Для виховання та розвитку дитини є окрема кімната, іграшки, одяг, взуття, шкільне приладдя в достатній кількості. Стосунки у сім`ї доброзичливі.

Згідно висновку виконавчого комітету Селидівської міської ради № 02-23/2-117 від 14.03.2023 вбачається, що орган опіки та піклування міської ради вважає доцільним визначення місця проживання неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_1 . Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_2 суд першочергового враховує думку дитини та її інтереси, враховуючи тривалість проживання дитини з батьком та стан здоров`я дитини та його емоційний стан поруч із батьком, добросовісне виконання позивачем своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком або негативно впливали на її виховання та розвиток, суд вважає за необхідне визначити місце проживання дитини разом з її батьком.

Таким чином, враховуючи, що у судом встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечить інтересам дитини, оскільки останній проживає з ним, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, його віку, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню.

При цьому, визначення місця проживання дитини разом з батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останнього з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з сином, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні, й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Керуючись ст.ст. 18, 19, 141, 160, 161 СК України, 29, 31 ЦК України ст.ст.12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Селидівської міської ради, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет.

Суддя Г.М.Чирський