Постанова

Іменем України

28 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 198/219/22

провадження № 61-11013св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Волинського апеляційного суду від 15 червня 2023 року в складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я. у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору.

В обґрунтуванням своїх вимог зазначало, що 06 липня 1995 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено договір про поточний депозитний вклад № , відповідно до умов якого ОСОБА_1 вносить до каси банку кошти у розмірі 900 000 000,00 карб. на строк до 4 років із щомісячними нарахуваннями по річній відсотковій ставці 220 %.

18 грудня 2016 року Правлінням Національного банку України було прийнято рішення про віднесення АТ КБ «ПриватБанк» до категорії неплатоспроможних. 18 грудня 2016 року Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення № 560/2016 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки України в економічній сфері та захисту інтересів вкладників», яке введене в дію Указом Президента України від 18 грудня 2016 року, яким було запропоновано Кабінету Міністрів України розглянути питання щодо капіталізації АТ КБ «ПриватБанк» за участю держави.

У результаті процедури виведення неплатоспроможного АТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави 21 грудня 2016 року Держава Україна набула права власності на акції АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № не обліковувалися на балансовому та позабалансовому рахунках банку станом на дату набуття державою права власності на акції АТ КБ «ПриватБанк» (21 грудня 2016 року) внаслідок чого, договір про поточний депозитний вклад № є нікчемним в силу приписів пункту 16 статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 215 ЦК України, а зобов`язання за цим договором є такими, що не підлягають виконанню.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 27 березня 2023 року провадження в цій справі закрив.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, виходив з того, що є таке, що набрало законної сили рішення суду в справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому подання позову АТ КБ «ПриватБанк» призведе до повторного розгляду справи та винесення нового рішення у справі, ідентичного за змістом постанові Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року в справі № 757/55832/21, однак, ухваленого на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Волинський апеляційний суд постановою від 15 червня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2023 року скасував, а справу направив до Луцького міськрайонного суду Волинської області для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі, апеляційний суд виходив з того, що у цій справі АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору, в той час як у справі № 757/55832/21 позивачем був Кабінет Міністрів України, який звертався з позовом до ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутнім прав та обов`язків за договором. Тобто, справа № 198/219/22 та справа № 757/55832/21 різняться складом учасників. У справі № 757/55832/21 АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не є сторонами один по відношенню до одного, а одночасно є відповідачами, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

24 липня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 15 червня 2023 року та залишити в силі ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2023 року.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає необхідність відступлення від висновку щодо застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, викладеного в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 630/487/16, відповідно до якого: «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору». Заявник вважає, що такі висновки не відповідають нормі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з чим їх потрібно конкретизувати та уточнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 29 березня 2012 року в справі № 2-737/12, яке набрало законної сили, зобов`язано банк повернути ОСОБА_1 суму вкладу за договором банківського вкладу від 06 липня 1995 року № із нарахованими відсотками з часу його укладання до 06 липня 2003 року. 07 березня 2013 року було відкрито виконавче провадження № 37184920 щодо виконання виконавчого листа від 15 лютого 2013 року № 2-727/12. Однак після відкриття виконавчого провадження банк вчиняє дії та ухиляється від виконання рішення суду, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Районного Суду м. Нікосія та до Земельного суду м. Франкфурт з клопотаннями про визнання та виконання на територіях Республіки Кіпр та Німеччини рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 29 березня 2012 року в справі № 2-737/2012 (справи № 391/2018 та № 2-03 О 498/18). Розгляд клопотань триває.

Також зазначає, що 11 жовтня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслав лист до Кабінету Міністрів України, в якому просив з метою захисту його прав ініціювати спір.

Так, Кабінет Міністрів України як зацікавлена особа звернувся з відповідним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (справа № 757/55832/21), за результатом розгляду якого, Київський апеляційний суд постановою від 24 січня 2023 року скасував рішення Печерського районного суд м. Києва від 30 червня 2021 року та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову Кабінету Міністрів України. Вказана постанова набрала законної сили.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, а висновки суду апеляційної інстанції про скасування ухвали суду першої інстанції є помилковими, оскільки суд розглянув справу формально, не застосував принцип res judicata, а також залишив поза увагою, що в цьому випадку має значення саме існування спору між сторонами, а не те, що сторони технічно діють в процесуальному статусі позивача або відповідача (співвідповідача).

Вказує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків, що справа № 198/219/22 та справа № 757/55832/21 стосуються спору щодо тих самих підстав, однак у них існує розбіжність в оцінці того, чи є склад учасників вказаних справ тотожним, оскільки у справі № 757/55832/21 позивачем є Кабінет Міністрів України, а відповідачами - АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а у справі № 198/219/22 АТ КБ «ПриватБанк» має інший процесуальний статус та виступає позивачем, а ОСОБА_1 виступає відповідачем. За висновком апеляційного суду ця відмінність призвела до того, що пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України не може бути застосовано.

Скаржник вважає, що при прийнятті постанови у цій справі апеляційний суд порушив норми процесуального права, що в свою чергу призвело до порушення права на справедливий суд.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а висновки суду апеляційної інстанції - законними та обґрунтованими. Тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Справа надійшла до Верховного Суду в серпні 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року в справі № 757/55832/21 позов Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутнім прав та обов`язків за договором задоволено.

Застосовано наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

Визнано відсутнім у ОСОБА_1 право вимагати від АТ КБ «ПриватБанк» виконання всіх зобов`язань за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

Визнано відсутнім в АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку виконувати зобов`язання за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова В. М. задоволено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову Кабінету Міністрів України відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року набрала законної сили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Частиною першою статті 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що склад сторін не є тотожними.

Зокрема, апеляційний суд встановив такі обставини.

У справі, що переглядається, сторонами є: позивач - АТ КБ «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_1 .

У справі № 757/55832/21 сторонами є: позивач - Кабінет Міністрів України, відповідачі: ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».

У зв`язку з наведеним суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі, оскільки склад сторін у цій справі та у справі № 757/55832/21 не є тотожним.

У справі № 757/55832/21 АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 не є сторонами один по відношенню до одного, а одночасно є відповідачами.

Вказане спростовує висновки суду першої інстанції, що спір виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, у зв`язку з чим відхиляє доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права у питанні визначення тотожності позовів.

У постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 761/5894/17, від 14 травня 2020 року в справі № 215/5742/17 зазначено про те, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду.

Заявник вважає, що надмірний формалізм полягає у скасуванні судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції з мотивів нетотожності сторін.

Водночас реалізація банком права як учасника спірних правовідносин на звернення до суду з позовом для захисту свого права є правомірним.

Тому посилання заявника на неврахування апеляційним судом норм Конвенції про захист прав і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в аспекті забезпечення права на справедливий суд, обґрунтованість та мотивованість рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу.

Доводи заявника щодо необхідності відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 630/487/16, не приймаються колегією суддів, оскільки заявник не наводить належних для цього підстав, а також зазначені доводи зводяться до неналежної, на думку ОСОБА_1 , оцінки судом обставин справи у конкретній справі та до незгоди із зазначеним правовим висновком. При цьому колегія суддів також не вбачає підстав для відступлення від вказаного висновку.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного процесуального законодавства України, переоцінки доказів, незгоди з висновком суду апеляційної інстанції і не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляд касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко