Справа №345/3643/23
Провадження № 2/345/991/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

26.09.2023 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Сухарник І.І.

за участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.

розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 02 березня 2016 року між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 був укладений безстроковий трудовий договір № 7 і її прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів. Факт прийняття на роботу підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 22.10.1984 року. Примірник трудового договору відповідач не надав позивачу. У зв`язку з тим, що відповідачем не сплачуються страхові внески, на зв`язок не виходить, а також несвоєчасно виплачується заробітна плата позивач подала заяву про звільнення з роботи з 23.05.2023 року за власним бажанням, на відому їй адресу відповідача ( АДРЕСА_1 ) за допомогою відділення поштового зв`язку. 30.06.2023 року позивач отримала поштовий конверт від Укрпошти з відміткою «повертається за закінченням терміну зберігання». Позивач виявила бажання звільнитися з роботи за ст. 38 КЗпП України, однак не була звільненою у визначеному законом порядку, після подачі заяви про звільнення, а тому вважає, що відповідачем порушені норми трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення. Вважає, що трудові відносини між нею та відповідачем слід визнати припиненими на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (згідно заяви про звільнення) й датою припинення трудових відносин вважати 07 червня 2023 року, оскільки це є п`ятнадцятим днем з моменту направлення заяви про звільнення. У зв`язку з цим, позивач просить постановити рішення, яким визнати припиненими з 07 червня 2023 року трудові відносини між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , що виникли на підставі наказу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 № 7 від 02.03.2016 року, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади продавця непродовольчих товарів, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 03.08.2023 провадження у справі відкрито за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

У строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Позивач у судове засідання не з"явилася, однак подала суду заяву, про те, що позов підтримує, проти заочного розгляду не заперечує, просить його задоволити та вирішити дане питання в її відсутності.

Відповідач двічі в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи у визначеному чинним законодавством порядку.

Суд ухвалює рішення у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22.10.1984 року позивач прийнята на роботу 02 березня 2016 року підприємцем ОСОБА_2 на посаду продавця непродовольчих товарів на підставі наказу №7 від 02.03.2016 року (а.с.6-9).

З відповіді управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Калуської міської ради від 19.07.2023 на адвокатський запит щодо місця проживання відповідача вбачається, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10).

23.05.2023 позивач подала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням, на відому їй адресу відповідача ( АДРЕСА_1 ) за допомогою відділення поштового зв`язку. 30.06.2023 року позивач отримала поштовий конверт від Укрпошти з відміткою «повертається за закінченням терміну зберігання» (а.с.11-13).

Частина 2 ст. 50 ЦК України передбачає, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстраціюфізичних осіб - підприємців є відкритою.

Із аналітичної системи youcontrol вбачається, що на даний час статус фізичної особи підприємця ОСОБА_2 не перебуває у процесі припинення (а.с.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007, від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Як вбачається зі ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст. 3 КЗпП України).

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Ст. 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору якими, крім іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40, 41).

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Тобто, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку.

При цьому ч. 1 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Отже, розірвання трудового договору стосується лише випадків, коли трудовий договір припиняється з ініціативи будь-якої з його сторін.

За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору).

Позивач виявила бажання розірвати трудовий договір з власної ініціативи, з цією метою подала на адресу ФОП ОСОБА_2 заяву з проханням звільнити її з роботи за власним бажанням з 23.05.2023 року, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Суд вважає, що добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Невиконання чи неналежне виконання господарських зобов`язань ПАТ «Укрпошта», не може бути підставою для звільнення суб`єкта господарювання від розгляду звернень працівників, оскільки у даному випадку це є гарантією передбаченою статтею 43 Конституції України (право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується).

Позивач виявила бажання звільнитися з роботи за ст. 38 КЗпП України, однак не була звільненою у визначеному законом порядку, після подачі заяви про звільнення, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем порушені норми трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення.

Суд приходить до висновку, що трудові відносини між позивачем та відповідачем слід визнати припиненими на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (згідно заяви про звільнення) й датою припинення трудових відносин вважати 07 червня 2023 року, оскільки це є п`ятнадцятим днем з моменту направлення заяви про звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути також 1073,60 грн. сплаченого судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст. 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 280-289 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання трудового договору задовольнити.

Визнати припиненими з 07 червня 2023 року трудові відносини між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , проживає по АДРЕСА_2 ), що виникли на підставі наказу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №7 від 02.03.2016 року, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади продавця непродовольчих товарів, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , яка проживає по АДРЕСА_2 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 29.09.2023.

Головуючий