Справа № 145/1178/21
Провадження № 22-ц/801/1977/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 рокуСправа № 145/1178/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.,

за участю секретаря судового засідання Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2023 року року, ухвалене у складі судді Ратушняка І. О. у залі суду, повний текст якого складено 08 серпня 2023 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі ТОВ «Авентус Україна») про визнання договору про надання споживчого кредиту частково недійсним.

Позов мотивовано тим, що 28 травня 2021 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 4224110 (далі кредитний договір, договір кредиту).

Указаний договір оформлено в електронному вигляді з використанням електронного підпису.

Відповідно до умов договору вона отримала кошти в сумі 9000 грн, строком на 30 днів, тип процентної ставки фіксована.

За умовами договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % (підпункт 1.5.1), знижена процентна ставка 1,425 % в день (підпункт 1.5.2).

Пунктом 1.7 договору встановлено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 24079,41 % річних (підпункт 1.7.1), за зниженою ставкою 7497,59 % річних (підпункт 1.7.2).

Згідно з пунктом 1.8 договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 14 130 грн (підпункт 1.8.1), за зниженою ставкою 12 847,50 грн (підпункт 1.8.2).

Відповідно до пункту 7.4 договору у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф у розмірі 432 грн на 4 день такого невиконання та/або неналежного виконання (підпункт 7.4.1) та у розмірі 99 грн починаючи з 5 дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (підпункт 7.4.2).

Вважає, що умови договору визначені пунктами 1.5 (підпункти 1.5.1, 1.5.2), 1. 7 (підпункти 1.7.1, 1.7.2), 7.4 (підпункти 7.4.1, 7.4.2) є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать Закону України «Про споживче кредитування», оскільки вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків та завдають шкоди споживачеві.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними пункти 1.5 (з підпунктами 1.5.1, 1.5.2), 1.7 (з підпунктами 1.7.1, 1.7.2), 7.4 (з підпунктами 7.4.1, 7.4.2) договору про надання споживчого кредиту № 4224110 від 28 травня 2021 року, укладеного між нею та ТОВ «Авентус Україна».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

на момент укладення кредитного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків;

позивачка отримала повну та вичерпну інформацію про умови кредитування, мала достатній час для ознайомлення з нею, оспорювані нею умови договору не є дискримінаційними та такими, що порушують її права, як споживачки фінансових послуг;

кредитний договір та додані до нього документи (правила надання споживчого кредиту, паспорт споживчого кредиту, таблиця обчислення загальної вартості кредиту) є зрозумілими та чіткими, укладені з додержанням письмової форми, підписані позивачкою за допомогою одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію»;

ОСОБА_1 мала законну можливість ознайомитись з договором після його підписання, оцінити вигідність умов кредитування та їх справедливість, усі ризики і збитки та протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору, однак остання цим правом не скористалась;

Спірний кредитний договір, зокрема пункти 1.5 (підпункти 1.5.1, 1.5.2), 1. 7 (підпункти 1.7.1, 1.7.2), 7.4 (підпункти 7.4.1, 7.4.2) не суперечать нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У вересні 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду на 05 жовтня 2023 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року поновлено строк та прийнято відзив адвоката Бабенко Н. А. в інтересах ТОВ «Авентус Україна» на апеляційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

розмір кредиту та процентів вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу;

пункти 1.5 (підпункти 1.5.1, 1.5.2), 1. 7 (підпункти 1.7.1, 1.7.2), 7.4 (підпункти 7.4.1, 7.4.2) спірного кредитного договору є несправедливими та суперечать нормам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Авентус Україна» указує, що:

рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

позивачка не виконала умови для застосування зниженої процентної ставки, не внесла вчасно платіж в рахунок погашення заборгованості, відтак нарахування процентів за кредитним договором здійснювалось за стандартною процентною ставкою у розмірі 1,90 % з першого дня видачі кредиту;

встановлення в кредитному договорі плати (процентів) за користування кредитними коштами не є компенсацією в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

укладаючи кредитний договір, сторони погодили, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф;

умова договору щодо сплати штрафу не встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків від суми отриманого кредиту, як це передбачено Законом України «Про споживче кредитування») у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором. Її наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача;

спірний кредитний договір, зокрема пункти .5 (підпункти 1.5.1, 1.5.2), 1. 7 (підпункти 1.7.1, 1.7.2), 7.4 (підпункти 7.4.1, 7.4.2) не суперечать нормам цивільного законодавства, вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила.

Представник ТОВ «Авентус Україна» у судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу просив розгляд справи провести без його участі.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відтак колегія суддів вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 28 травня 2021 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 4224110 шляхом його підписання позивачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором М631527.

Відповідно до умов указаного кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 днів, тип процентної ставки фіксована (пункти 1.1-1.5 договору).

Згідно умов договору:

Стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується:

у межах строку кредиту вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки;

у межах нового строку кредиту, якщо відбулась пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору;

у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3. договору (підпункт 1.5.1).

Знижена процентна ставка становить 1,425 % в день та застосовується якщо Споживач у межах строку, визначеного в п.1.4 Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою Споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, Споживач як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту, але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п.1.4 Договору, а у випадку пролонгації - до дати пролонгації (не включно), буде перераховано за зниженою процентною ставкою; у випадку невиконання Споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для Споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки (підпункт 1.5.2 договору).

Відповідно до пункту 1.7 орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою: 24079,41 % річних (підпункт 1.7.1); за зниженою ставкою 7497,59 % річних (підпункт 1.7.2).

Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 14 130 грн (підпункт 1.8.1); за зниженою ставкою 12 847,50 грн (підпункт 1.8.2).

Згідно пункту 4 договору строк кредиту може бути продовжено:

за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в пункті 1.4 договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пунктом 4.2 (підпункти 4.2.1-4.2.4.) договору, або

в порядку автопролонгації на кількість днів та відповідно до умов визначених в пункті 4.3 (підпункти 4.3.1 - 4.3.2) договору.

Пунктом 4.3.1 сторони погодили, що якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до підпунктів 4.2.2- 4.2.4. договору.

Відповідно до пункту 7.4 договору у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, Споживач зобов`язаний сплатити Товариству штраф:

у розмірі 432 грн на 4 (четвертий) день такого невиконання та/або неналежного виконання (підпункт 7.4.1);

у розмірі 99 грн починаючи з 5 (п`ятого) дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (підпункт 7.4.2).

Пунктом 7.4.3 договору встановлено, що штрафи за договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів), нарахованої за порушення споживачем зобов`язань за цим договором, обмежується сумою визначеною, відповідно до Закону України «Про споживче кредитування».

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо його сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина другої статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Законом України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частиною восьмою статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Установлено, що кредитний договір укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. При цьому позивачка через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав останній за допомогою засобів зв`язку на указаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявниця використала для підтвердження підписання договорів позики.

Установивши, що без здійснення указаних дій позивачкою кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивачки.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що:

«у статті 629 ЦК України закріплено один із принципів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.

Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

В інших випадках невиконання стороною умов договору вказує про порушення договірних зобов`язань, взятих на себе в момент укладення договору, та може бути предметом судового розгляду».

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами першою, другою, п`ятою, сьомою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15, 23 цього Закону.

Статями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції правильно установлено та не заперечується сторонами, що оскаржуваний правочин укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальниця погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Укладаючи кредитний договір, позивачка не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї є зрозумілі, а її волевиявлення - вільне та відповідає внутрішній волі.

Ба більше, ОСОБА_1 мала законну можливість ознайомитись з договором після його підписання, оцінити вигідність умов кредитування та їх справедливість, а також ризики і збитки та протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору, однак своїм правом не скористалась.

Надаючи оцінку оспорюваним умовам кредитного договору апеляційний на предмет їх справедливості відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» апеляційний суд виходить з такого.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що проценти є платою за користування чужими коштами.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до повернення позики.

Зі змісту указаної статті слідує, що проценти є платою за користування кредитними коштами, яка сплачується до дня повернення позики, у зв`язку з чим нарахування таких процентів не може вважатися відповідальністю.

Матеріалами справи встановлено, що починаючи з 28 червня 2021 року по 25 вересня 2021 року за кредитним договором здійснювалась автопролонгація відповідно до пункту 4.3 договору.

Укладаючи договір сторони мали законну можливість передбачити у договорі як знижену процентну ставку (1,425%), так і стандартну процентну ставку (1,90%) та порядок їх нарахування в межах строку кредитування, що відповідає принципу свободи договору.

Відтак, нарахування процентів за користування кредитними коштами, виданими в рамках кредитного договору, здійснюється в межах користування кредитними коштами на підставі умов договору та вимог чинного законодавства.

Встановлення в кредитному договорі плати (процентів) за користування кредитними коштами визначені не є компенсацією в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки таку слід розглядати як правові наслідки, що настають у разі порушення зобов`язання (неустойка, збитки тощо).

Перед укладенням договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, зокрема, й щодо розміру процентів за користування позикою, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Також, відповідач надав позивачці повну інформацію про умови надання позики відповідно до вимог чинного законодавства України.

Отже, підписавши кредитний договір, позивачка погодилась на запропонований розмір процентів за користування кредитом та зобов`язалася їх сплатити.

Крім того, укладаючи кредитний договір сторони погодили, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф:

у розмірі 432,00 гривень на 4 (четвертий) день такого невиконання та/або неналежного виконання (підпункт 7.4.1);

у розмірі 99,00 гривень починаючи з 5 (п`ятого) дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (підпункт 7.4.2).

Штрафи за Договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів), нарахованої за порушення споживачем зобов`язань за договором, обмежується сумою визначеною, відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» (підпункт 7.4.3).

Отже, дана умова договору не встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50% від суми отриманого кредиту, як це передбачено Законом України «Про споживче кредитування») у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Її наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитування під час його укладення, не є підставою для визнання такого договору недійсними.

Відтак спірний кредитний договір, зокрема, пункти 1.5 (підпункти 1.5.1, 1.5.2), 1.7 (підпункти 1.7.1, 1.7.2), 7.4 (підпункти 7.4.1, 7.4.2), не суперечать нормам цивільного законодавства України, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Установивши, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, позикодавцем надано позивачці відомості щодо процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відповідність спірного кредитного договору, зокрема, пунктів 1.5 (підпунктів 1.5.1, 1.5.2), 1.7 (підпунктів 1.7.1, 1.7.2), 7.4 (підпунктів 7.4.1, 7.4.2) нормам цивільного законодавства України, безпідставність позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, він компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК