Постанова

Іменем України

03 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 752/17592/19

провадження № 61-12242св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня № 10» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Гаврилова Ірина Анатоліївна, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року у складі судді Плахотнюк К. Г. та постанову Київського апеляційного суду

від 08 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Кравець В. А.,

Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської клінічної лікарні № 10 (далі - Київська МКЛ № 10) про визнання неправомірними та скасування наказів, попередження.

Позовна заява мотивована тим, що наказом від 12 грудня 1986 року № 451 ОСОБА_1 призначена на посаду завідуючої гастроентерологічним відділенням Київської МКЛ № 10. На цій же посаді позивачка перебувала

і на момент звернення до суду з позовом.

На виконання наказу Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради від 04 липня 2019 року № 762, Київська МКЛ № 10 наказом від 08 липня 2019 року № 110 «Про введення в дію структури штатного розпису» ввела в дію нову структуру лікарні та штатний розпис зі змінами з 09 вересня 2019 року, відповідно до якої гастроентерологічне відділення лікарні припиняє своє функціонування. Натомість до структури лікарні включено відділення гематології. Пунктом 3.1 оскаржуваного наказу вирішено ознайомити працівників про зміни в організації виробництва і праці. Отже, Київська МКЛ № 10 наказом від 08 липня 2019 року № 110 припинила надавати медичну допомогу хворим гастроентерологічного профілю, а тому вказаний комунальний заклад охорони здоров`я було перепрофільовано.

ОСОБА_1 вручено попередження від 08 липня 2019 року, яким повідомлялось, що відповідно до наказу Київської МКЛ № 10 від 08 липня 2019 року № 111 посада, яку вона обіймала, підлягала скороченню

на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України

(далі - КЗпП України).

Позивачка також стверджувала, що рішення про перепрофілювання Київської МКЛ № 10 прийнято з порушенням вимог Закону України

«Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки в порушення вимог статей 15, 16 цього ж Закону, питання щодо перепрофілювання Київської МКЛ № 10 не виносилось на розгляд Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА) та Постійної комісії Київської міської ради з питань охорони здоров`я та соціального захисту, відповідно таке рішення про перепрофілювання Київської МКЛ № 10 останніми не приймалось.

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 повідомлена про звільнення у зв`язку з внесенням змін до штатного розпису наказом від 02 жовтня 2019 року

№ 162 та звільнена з посади наказом КНП «Київська МКЛ № 10»

від 02 грудня 2019 року № 104-К «За особовим складом».

Згідно з додатком до наказу від 02 жовтня 2019 року № 162 «Відомість заміни до штатного розпису, введеного в дію з 16 вересня 2019 року, Київська МКЛ № 10 зі штатного розпису лікарні вивела посаду завідувача відділення гепатології - лікаря-гастроентеролога та ввела посаду завідувача відділення гепатології - лікаря-хірурга.

У повідомленні від 02 жовтня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 зазначено: «у зв`язку зі змінами до штатного розпису лікарні (наказ

від 02 жовтня 2019 року № 162) «Про введення в дію змін до штатного розпису Київської МКЛ № 10» попереджаємо про наступне звільнення з посади завідувача відділення, лікаря-гастроентеролога відділення гепатології на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться

02 грудня 2019 року, з виплатою вихідної допомоги. Одночасно пропонуємо переведення на посаду лікаря-гастроентеролога відділення гематології».

Київська МКЛ № 10 наказом від 02 грудня 2019 року № 104-К «За особовим складом» звільнила ОСОБА_1 з посади завідувача відділенням гепатології 02 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України).

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила суд:

- визнати неправомірними та скасувати накази Київської МКЛ № 10

від 08 липня 2019 року № 110 «Про введення в дію структури штатного розпису»; від 08 липня 2019 року № 111; від 02 жовтня 2019 року № 162;

від 02 грудня 2019 року № 104-к «За особовим складом» про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючої гастроентерологічним відділенням Київської МКЛ № 10;

- стягнути з Київської МКЛ № 10 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 23 жовтня 2020 року замінив відповідача Київську МКЛ № 10 на належного

відповідача - Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня № 10» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі - КНП «Київська МКЛ № 10»).

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 25 травня 2022 року

позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Київський апеляційний суд постановою від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишив без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання неправомірним та скасування наказів до апеляційного суду не оскаржувалося, апеляційним судом не переглядалось в цій частині, тому перегляду в касаційному порядку не підлягає.

Судові рішення мотивовані тим, що звільнення позивачки ОСОБА_1

у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулося без порушення вимог законодавства про працю,

а відтак відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог

про визнання протиправними та скасування наказів від 08 липня 2019 року № 110, 111, від 02 жовтня 2019 року № 162, від 02 грудня 2019 року № 104-к та поновлення її на роботі.

Разом з тим, оскільки звільнення позивачки відбулося з дотриманням трудового законодавства, тому правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, які є похідними вимогами від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Гаврилова І. А., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій іухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18, провадження № 11-431асі18), постановах Верховного Суду України

від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року

№ 6-491цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 1264цс17, постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 (провадження № К/9901/7983/21).

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б могли підтвердити здійснення відповідачем порівняння кваліфікації і продуктивності праці працівників, яких було запропоновано звільнити, та працівників, яким запропоновано перевестись на інші посади, із зазначенням чому саме надається перевага.

Також заявниця зазначила, що посада лікаря-гастроентеролога відділення гепатології, котра була їй запропонована як вакантна, була зайнята її дочкою ОСОБА_2 .

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до Статуту КНП «Київська МКЛ № 10», затвердженого розпорядженням КМДА від 27 жовтня 1998 року № 2146

(у редакції розпорядження виконавчого органу КМДА від 11 березня

2017 року), КНП «Київська МКЛ № 10» є лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, бюджетною неприбутковою установою, заснованою на комунальній власності територіальної громади міста Києва (КМДА). Установу створено відповідно до розпорядження КМДА

від 27 жовтня 1998 року № 10 «Про створення Київської МКЛ».

Київська міська рада рішенням від 24 жовтня 2019 року № 6/7579

«Про реорганізацію закладів охорони здоров`я, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва», з метою управлінської та фінансової автономізації системи закладів охорони здоров`я, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, реорганізувала Київську МКЛ № 10 шляхом перетворення її в КНП «Київська МКЛ № 10» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

КМДА розпорядженням від 31 січня 2020 року № 107 затвердила

Статут КНП «Київська МКЛ № 10», відповідно до якого утворене підприємство КНП «Київська МКЛ № 10» є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків Київської МКЛ № 10.

Департамент охорони здоров`я наказом від 04 липня 2019 року № 762

«Про затвердження структури Київської МКЛ № 10», з метою раціонального використання матеріальних і трудових ресурсів затвердив структуру

КНП «Київська МКЛ № 10». Головному лікарю вказано на необхідність підготувати штатний розпис та подати його на затвердження до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради в триденний термін з дня видання наказу, у встановленому законодавством порядку. При внесенні змін до штатного розпису забезпечити дотримання усіх прав працівників відповідно до законодавства України.

Відповідно до Статуту КНП «Київська МКЛ № 10» метою і предметом діяльності лікарні є підвищення доступності та якості медичної допомоги, ефективного та раціонального використання ресурсів, забезпечення потреб населення у якісному, кваліфікованому та доступному медичному обслуговуванні, своєчасна госпіталізація і стаціонарне лікування хворих, кваліфіковане надання населенню медичної допомоги. Керівник у межах повноважень самостійно вирішує всі питання діяльності установи в межах компетенції , відповідно до законодавства та Статуту. Зокрема, затверджує положення про структурні підрозділи, посадові інструкції керівників установи, затверджує розподіл обов`язків, складає штатний розпис установи в межах встановленого фонду оплати та подає на затвердження директорові Департаменту охорони здоров`я.

Згідно з частинами першою, третьою статті 64 Господарського кодексу України (далі - ГК України) організаційна структура підприємства може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Законодавством не вимагається будь-яке технічно-економічне обґрунтування рішення про зміни до організаційної структури підприємства, чисельності працівників.

При вирішенні заявленого спору суд зобов`язаний перевірити, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в структурі закладу, зокрема перепрофілювання відділення гастроентерології на відділення гепатології, зміни у штатному розписі та скорочення штату працівників, чи додержано КНП «Київська МКЛ № 10» норм законодавства щодо переведення позивачки ОСОБА_1 на іншу роботу або ж відсутність можливості перевести її ж на іншу роботу в цій же лікарні, чи не користувалася позивачка переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувалася вона за два місяці до наступного вивільнення.

Суди також встановили, що відповідно до витягу з трудової книжки

ОСОБА_1 наказом від 12 грудня 1986 року № 451К призначена на посаду завідуючої гастроентерологічним відділенням.

На виконання наказу Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради від 04 липня 2019 року № 762, КНП «Київська МКЛ

№ 10» наказом від 08 липня 2019 року № 110 «Про введення в дію структури штатного розпису» ввело в дію нову структуру лікарні та штатний розпис зі змінами з 09 вересня 2019 року, відповідно до якої гастроентерологічне відділення лікарні припиняє своє функціонування. Натомість до структури лікарні включено відділення гематології. Пунктом 3.1 оскаржуваного наказу вирішено ознайомити працівників про зміни в організації виробництва

і праці. Отже, КНП «Київська МКЛ № 10» наказом від 08 липня 2019 року

№ 110 припинила надавати медичну допомогу хворим гастроентерологічного профілю, а тому вказаний комунальний заклад охорони здоров`я було перепрофільовано.

Відповідно до відомостей заміни штатного розпису, введеного в дію

з 09 вересня 2019 року, КНП «Київська МКЛ № 10»: вивело - відділ бухгалтерії, центр хірургії печінки, жовчних шляхів та підшлункової залози імені Земскова В. С. , рентгенологічний кабінет, гастроентерологічне відділення; ввело - відділ бухгалтерського обліку і аудиту, хірургічне відділення, рентгенологічне відділення, відділення гепатології.

02 грудня 2019 року КНП «Київська МКЛ № 10» видало наказ № 104-К

«За особовим складом», відповідно до якого ОСОБА_1 , завідувачку відділення гепатології звільнити з посади 02 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України). Підставами для видання цього наказу зазначено: наказ «Про введення в дію змін до штатного розпису КНП «Київська МКЛ № 10» від 02 жовтня

2019 року № 162; повідомлення про заплановане вивільнення від 02 жовтня 2019 року; згода профспілкового комітету на звільнення (протокол

від 02 грудня 2019 року).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції

та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом

у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша

статті 13 ЦПК України).

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи

(стаття 5-1 КЗпП України).

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 ЦК України, статтях 62, 66, 79, 92 ГК України. Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною четвертою статті 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18 (провадження № 61-4367св20) вказував, що законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої

статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, з його згоди, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20),

від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20 (провадження № 61-6268св21), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження

№ 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі

№ 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Верховний Суд України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі

№ 6-40цс15 зробив висновок про те, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Суди встановили, що не спростовано позивачкою і матеріалами справи,

у КНП «Київська МКЛ № 10» з 09 вересня 2019 року мало місце перепрофілювання відділення гастроентерології на відділення гепатології.

08 липня 2019 року ОСОБА_1 письмово була попереджена, що відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я від 04 липня 2019 року № 762,

з 09 вересня 2019 року відділення гастроентерології буде перепрофільовано у відділення гепатології, та прийняття рішення про скорочення

посади - завідувач відділення, лікар-гастроентеролог та введення

посади - завідувач відділення, лікар-хірург. Тому, відповідно до наказу

КНП «Київська МКЛ № 10» від 08 липня 2019 року № 111 посада, яку займала позивачка, підлягає скороченню на підставі пункту 1 частини першої

статті 40 КЗпП України, з дотриманням вимог чинного законодавства України. Також ОСОБА_1 запропоновано розглянути наявні вакантні посади згідно з її кваліфікаційними вимогами, а саме: лікаря-терапевта, терапевтичних і реріатричних відділень № 1 та № 2, лікаря-терапевта виїзної бригади відділення паліативної допомоги.

Крім того, у КНП «Київська МКЛ № 10» з 16 вересня 2019 року у відділенні гепатології мали місце зміни у його складі за спеціалізацією,

оскільки виведення посади завідуючого відділенням

гепатології - лікаря-гастроентеролога та введення посади завідувача відділення гематології, лікаря-хірурга свідчить про зміну спеціалізації лікаря, який може обіймати посаду завідувача відділення гепатології з 02 грудня 2019 року.

За загальним правилом, при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини першої

статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Розглядаючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 1 частини першої

статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати чи досяг працівник пенсійного віку для одержання пенсії по старості і чи має він необхідний стаж роботи для призначення повної пенсії по старості.

З огляду на зміст посадової інструкції картки завідуючої гастроентерологічним відділенням КНП «Київська МКЛ № 10», завідуюча гастроентерологічним відділенням КНП «Київська МКЛ № 10» ОСОБА_1. мала кваліфікацію вищої категорії лікаря-гастроентеролога, відповідно, маючи спеціалізацію лікаря-гастроентеролога, з 02 грудня 2019 року не могла обіймати посаду завідувача відділення гепатології, оскільки таким відповідно до змін у штатному розписі з 02 грудня 2019 року мав бути

лікар-хірург.

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 була письмово попереджена про наступне звільнення з посади завідувача відділення, лікаря-гастроентеролога відділення гепатології на підставі пункту 1 частини першої

статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами до штатного розпису лікарні, яке відбудеться 02 грудня 2019 року з виплатою вихідної допомоги. Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано переведення на посаду

лікаря-гастроентеролога відділення гепатології. У разі прийняття пропозиції про переведення просили подати відповідну заяву до відділу кадрів.

Матеріали справи не містять інформації та суди встановили, що ОСОБА_1 не подала до відділу кадрів КНП «Київська МКЛ № 10» заяву щодо пропозиції адміністрації обійняти запропоновану їй посаду

лікаря-гастроентеролога відділення гепатології, якою б вона повідомила про надання згоди обійняти запропоновану їй посаду, або ж відмову прийняти таку пропозицію з зазначенням причин для прийняття нею такого рішення чи намір зайняти будь-яку вакантну посаду в установі.

02 грудня 2019 року відбулося засідання профкому КНП «Київська

МКЛ № 10», на якому було розглянуто подання адміністрації лікарні про надання згоди на розірвання трудового договору з завідуючою відділенням ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України в разі відмови від переведення на вакантну посаду лікаря-гастроентеролога.

Згідно з протоколом від 02 грудня 2019 року № 10 на засіданні профкому КНП «Київська МКЛ № 10» щодо надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , остання була присутньою на засіданні профкому та заслухана, при цьому категорично відмовилась від запропонованої посади лікаря-гастроентеролога відділення гепатології. Враховуючи відмову

ОСОБА_1 від переведення її на посаду лікаря-гастроентеролога відділення гепатології, відповідно до пункту 1 частини першої

статті 40 КЗпП України профком КНП «Київська МКЛ № 10» за результатами голосування одноголосно ухвалив рішення про надання згоди згідно з поданням адміністрації КНП «Київська МКЛ № 10» на звільнення

ОСОБА_1 .

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не погодилася на пропозицію адміністрації КНП «Київська МКЛ № 10» обійняти з 02 грудня 2019 року посаду лікаря-гастроентеролога відділення гепатології, взагалі не повідомила про своє рішення адміністрацію, зокрема, щодо причин не прийняття такої пропозиції, або ж намір продовжити працювати на будь-якій вакантній посаді, що буде відповідати її спеціалізації, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що КНП «Київська МКЛ № 10» виконало свій обов`язок, встановлений частиною другою статті 40 КЗпП України, щодо переведення позивачки з її згоди на іншу посаду, що відповідало її спеціалізації та кваліфікації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що КНП «Київська МКЛ № 10» належним чином виконало приписи частини другої статті 40 КЗпП України, а ненадання згоди ОСОБА_1 на переведення на жодну із запропонованих їй посад свідчить, що при звільненні позивачки відповідач не допустив будь-яких порушень її прав.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом зазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування відмови у звільнені працівника з підстав, вказаних у поданні роботодавця. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу суд повинен оцінювати виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, стаття 2 ЦПК України).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не мотивів відмови.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що в КНП «Київська МКЛ № 10»відбулися зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників. Роботодавець дотримався процедури вивільнення працівника в частині повідомлення про наступне скорочення штату у встановлені законом строки, належним чином було повідомлено і профспілкову організацію про наступне скорочення чисельності штату працівників.

КНП «Київська МКЛ № 10» належним чином було запропоновано ОСОБА_1 з моменту попередження про вивільнення до моменту звільнення посаду лікаря-гастроентеролога відділення гепатології, від якої позивачка відмовилася.

Також суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що повідомлення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з завідуючою гастроентерологічного відділення ОСОБА_1 від 02 грудня

2019 року № 10 є не аргументованим та не містить правового обґрунтування незаконності звільнення позивачки.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши

їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення

в оскаржуваній частині.

Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 січня

2023 року у справі № 947/25509/21 (провадження № 61-8581св22),

від 13 березня 2023 року у справі № 947/9470/21 (провадження

№ 61-11860св22) в аналогічних правовідносинах.

У касаційній скарзі як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18, провадження № 11-431асі18), постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року

у справі № 6-491цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15,

від 09 серпня 2017 року у справі № 1264цс17, постанові Верховного Суду

від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 (провадження

№ К/9901/7983/21).

У вказаних постановах, Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд України та Верховний Суд виклали висновки про те, що «однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював».

Таким чином, посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18, провадження № 11-431асі18), постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року

у справі № 6-491цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15,

від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 (провадження

№ К/9901/7983/21), є безпідставними, оскільки висновки в указаних справах не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи.

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б могли підтвердити здійснення відповідачем порівняння кваліфікації і продуктивності праці працівників, яких було запропоновано звільнити, та працівників, яким запропоновано перевестись на інші посади, із зазначенням чому саме надається перевага, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Суди встановили, що КНП «Київська МКЛ № 10» на власний розсуд запропонувала ОСОБА_1 обійняти посаду лікаря-гастроентеролога відділення гепатології. КНП «Київська МКЛ № 10» також не була обмежена у своєму праві запропонувати ОСОБА_1 , як спеціалісту вищої категорії посаду лікаря-гастроентеролога, котра не була вакантною, а за наявності згоди ОСОБА_1 обійняти запропоновану посаду, всі подальші питання щодо переведення позивачки на цю посаду відносяться виключно до компетенції роботодавця, який в межах своїх повноважень може провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Отже, беручи до уваги, що ОСОБА_1 не погодилася на пропозицію адміністрації КНП «Київська МКЛ № 10» обійняти з 02 грудня 2019 року посаду лікаря-гастроентеролога відділення гепатології, взагалі не повідомила про своє рішення адміністрацію, зокрема, щодо причин не прийняття такої пропозиції, або ж намір продовжити працювати на будь-якій вакантній посаді, що буде відповідати їй спеціалізації, наявні підстави вважати, що відповідач виконав свій обов`язок, встановлений

частиною другою статті 40 КЗпП України щодо переведення позивачки з її згоди на іншу посаду, що відповідало її спеціалізації та кваліфікації.

Позивачка ОСОБА_1 , не погодившись з пропозицією відповідача

КНП «КМКЛ № 10» обійняти посаду лікаря-гастроентеролога відділення гепатології, у тому числі і не скористалася своїм переважним правом,

як лікар-гастроентеролог вищої кваліфікації продовжити працювати

у відповідача на посаді лікаря-гастроентеролога відділення гепатології, отже, відповідач не порушив вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо пропонування позивачці ОСОБА_1 іншої роботи за відповідною професією чи спеціальністю.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Гаврилова Ірина Анатоліївна, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк