КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3139/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року місто Київ

справа №753/14172/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Каліушка Ф.А. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Приватний нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шандиба Людмила Іванівна, Приватний нотаріус Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей Оксана Михайлівна про визнання правочину недійсним, витребування майна та скасування записів про право власності та іпотеку,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням уточнень, просив:

визнати недійсною довіреність, видану 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_7 , яка зареєстрована в реєстрі за № 513;

витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 нежилі приміщення № 1, 2, 3 (групи приміщень НОМЕР_3), загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 63;

скасувати запис про прав власності №14938302, державна реєстрація якого здійснена 13 червня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30021244 від 13 червня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П.;

скасувати запис про прав власності №15171262, державна реєстрація якого здійснена 30 червня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30246127 від 30 червня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П.;

скасувати запис про прав власності №16578529, державна реєстрація якого здійснена 26 вересня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31565969 від 26 вересня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І.;

скасувати запис про прав власності №16604946, державна реєстрація якого здійснена 26 вересня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31591292 від 27 вересня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І.;

скасувати запис про прав власності №16604578, державна реєстрація якого здійснена 26 вересня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31590924 від 26 вересня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І.

В обґрунтування вимог посилався на те, що він на підставі свідоцтва про право власності від 11 травня 2006 року є одноособовим власником групи нежитлових приміщень НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що у лютому 2017 року йому стало відомо, що належні йому приміщення вибули з його власності невідомим йому шляхом.

Зазначав, з матеріалів кримінального провадження №0000014 він дізнався, що 10 червня 2016 року він в м. Переяслав-Хмельницький начебто надав ОСОБА_4 , довіреність на користування та розпорядження на умовах за розсудом уповноваженої особи належних йому нежитлових приміщень №1, 2, 3, (групи приміщень НОМЕР_3), загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яка була посвідчена приватний нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М.

Посилався на те, що довірителем від імені позивача зазначено невідому особу, яка пред'явила паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказував, що паспорт вказаної вище серії та номеру було видано громадянину України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначав, що він, будучи громадянин Російської Федерації, перебував останній раз на території України з 13 травня 2015 року по 18 травня 2015 року, що підтверджується копією його паспорта.

Посилався на те, що 30 червня 2016 року ОСОБА_4 ніби від його імені на підставі довіреності від 10 червня 2016 року уклала договір купівлі-продажу, згідно з яким, відчужила на користь ОСОБА_5 спірні нежитлові приміщення з ціною 991721,34 грн. Вказаний договір, посвідчений приватним нотаріусом Затварницькою І. П.

Вказував, що 26 вересня 2016 року ОСОБА_5 відчужив це майно за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Шандибою Л.І. за ціною 2417128,00 грн. на користь ОСОБА_1 .

Зазначав, що 26 вересня 2016 року ОСОБА_1 уклав договір іпотеки, іпотекодержателем став ОСОБА_6 , розмір основного зобов`язання став 500000 грн., зі строком виконання зобов`язання до 26 серпня 2019 року.

Посилався на те, що спірні нежитлові приміщення вибули з володіння позивача не з його волі, позивач позбавлений права розпорядження, користування та володіння належним йому майном. Належне позивачу майно відчужено особами, які не мали на це повноважень.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність, видану 10 червня 2016 року Приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована в реєстрі за №513.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 нежилі приміщення №1, 2, 3 (групи приміщень НОМЕР_3), загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 63.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8810 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування вимог, посилалася на те, що в ході розгляду справи, суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження підробки довіреності, на підставі якої було відчужено нерухоме майно позивача.

Вказував, що висновок експерта, наявний в матеріалах справи, був сформований за результатом проведення експертного дослідження з порушенням порядку отримання зразків почерку позивача. Сам позивач безпосередньо не надав суду експериментальні зразки підпису та особисто не підтверджував перед органом, що призначив експертизу, достовірність вільних та умовно-вільних зразків, що в подальшому використовувались експертами.

Зазначав, що відповідачем було надано до суду копії та оригінали документів (доказів) на спростування позиції позивача щодо відсутності в нього волі на продаж. Позивачем було видано дві аналогічні довіреності на продаж нерухомого майна, одна з яких є діючою та ніким не оскаржується. З цього вбачається, що видавши ніким не оскаржувану довіреність на продаж майна, позивач все таки мав бажання відчужити майно.

Посилався на те, що більше ніж 6 місяців після відчуження, позивач не цікавився майном та не сплачував за нього комунальні послуги, що свідчить про те, що позивач усвідомлював та був повідомлений про продаж майна, мав на це волю.

Вказував, що судом першої інстанції було допущено до участі в справі як представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , який здійснював свої повноваження на підставі довіреності за відсутності права на здійснення адвокатської діяльності.

Зазначав, що судом першої інстанції було порушено право відповідача на участь у розгляді справи та позбавлено можливості, скориставшись правовою допомогою, здійснювати ефективний захист своїх прав та інтересів. Також, судом не було розглянуто клопотання відповідача про застосування зустрічного забезпечення.

27 квітня 2023 року від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду при розгляді апеляційної скарги покладалася на розсуд суду.

Треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька І.П., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шандиба Л.І., Приватний нотаріус Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Третя особа ОСОБА_6 повідомлявся про розгляд справи в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Від приватного нотаріуса Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. надійшов лист, в якому остання просила розглядати справу у її відсутність.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до судуз даним позовом, позивачпосилався на те, що він не мав волевиявлення на відчуження належного йому нерухомого майна і таке майно вибуло з його володіння поза його волею на підставі довіреності від 10 червня 2016 року, яку він не видавав, не підписував, присутнім у нотаріуса не був, волевиявлення на видачу якої останнійтакож не мав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом.

ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі наказу Головного управління комунальної власності місті Києва від 11 травня 2006 року за №775-В на праві власності належать нежилі приміщення №№1, 2, 3 (групи приміщень НОМЕР_3), загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи міститься копія довіреності від 10 червня 2016 року, посвідчена приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Воробей О.М., зареєстрована в реєстрі за №513, підписана від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт на момент посвідчення довіреності серії НОМЕР_2 , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві 17 грудня 2000 року), згідно якої ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 , з питань користування та розпорядження (з правом здійснення продажу, міни, передання в іпотеку, в тому числі як майновим поручителем, надання в оренду, тощо) на умовах за розсудом уповноваженої особи належних йому нежилих приміщень №№1, 2, 3 (групи приміщень НОМЕР_3) загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У довіреності також вказано, що довіреність підписана ОСОБА_3 , у присутностіприватного нотаріуса. Особу його встановлено, дієздатність перевірено.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 26 вересня 2016 року, на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, серія та номер 1527, виданого 30 червня 2016 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Затварницька І.П., право власності на нежилі приміщення №№1, 2, 3 (групи приміщень НОМЕР_3), загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 ) перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_5 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 10 липня 2018 року, 26 вересня 2016 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Шандибою Л.І., відчужив зазначені нежитлові приміщення ОСОБА_1 .

Згідно листа ГУ Державної міграційної служби України в місті Києві від 13 січня 2017 року №4/106-2017 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт громадянина України в Деснянському РВ ГУДМС України в м.Києві не документувався. Паспорт серії НОМЕР_2 від 17 грудня 2000 року було видано громадянину України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 24 лютого 2020 року, який було надано на запит суду першої інстанції щодо надання інформації про перетинання державного кордону України ОСОБА_3 в період з 18 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року, ОСОБА_3 13 травня 2015 року (Бориспіль-D, в`їзд), 18 травня 2015 року (Бориспіль-D, виїзд).

Постановою слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ НПУ у місті Києві від 31 січня 2017 року ОСОБА_3 визнано потерпілим у кримінальному провадженні №0222214.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 23 липня 2019 року №17-3/629, проведеного в рамках розслідування кримінального провадження №0000014 від 01 лютого 2017 року за ч.4 ст.190 КК України, підписи від імені ОСОБА_3 та рукописні записи у довіреності від 10 червня 2016 року виконано, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Вироком Печерського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року у справі №757/63684/19-к, який набрав законної сили, затверджено угоду про визнання винуватості, за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.4ст.190, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

Вироком встановлено, що 30 червня 2016 року ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької І.П. за адресою: АДРЕСА_3 , отримала від невстановленої досудовим розслідуванням особи підроблену довіреність на уповноваження її користуванням та розпорядженням майном громадянина ОСОБА_3 , посвідчену 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Воробей О.М., зареєстровану в реєстрі №513 (нотаріальний бланк НАТ 964097). При цьому, ОСОБА_4 усвідомлюючи, що довіреність є підробленою, надала її приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Затварницькій І.П. для вчинення подальших нотаріальних дій.

У вироку зазначено, що з метою реалізації заздалегідь розробленого злочинного плану за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Затварницької І.П. за адресою: АДРЕСА_3 , діючи на підставі підробленої довіреності, як представника власника - ОСОБА_3 , поставила власний підпис в графі «продавець» в договорі купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , 2, 3 (групи приміщень НОМЕР_3) загальною площею 155,10 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 63), власником яких є ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності №775-В від 11 травня 2006 року. При цьому в графі «покупець» поставив свій підпис чоловік, який на той момент перебував у приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької І.П. та представився ОСОБА_5 . В подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. було зареєстровано вищезазначений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за №1527 від 30 червня 2016 року. Після чого приватним нотаріусом Затварницькою І.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме 30 червня 2016року о 13 год. 18 хв. внесено відповідний запис за №62402268 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, про виникнення права власності в Єдиному реєстру прав власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , 2, 3 (групи приміщень НОМЕР_3) загальною площею 155,10 кв.м у ОСОБА_5 .

З протоколу допиту в якості свідка ОСОБА_4 , поданогов рамках кримінального провадження, остання зазначила, що ОСОБА_3 її не уповноважував на відчуження належних йому на праві власності об`єктів. З ним не знайома.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_3 вона не знає, останній її не уповноважував на відчуження належних йому на праві власності об`єктів нерухомості. Зазначила, що невідомі їй особи дали документи, які вона підписала.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_2 для підтвердження своїх заперечень проти позову заявив клопотання про призначення у даній справі судової-почеркознавчої експертизи з метою з`ясування питання чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у довіреності від 10 червня 2016 року, засвідченої приватним нотаріусом Воробей О.М. та зареєстрованої в реєстрі за №513 тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено КНДІСЕ.

З висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24 грудня 2021 року №20223/20224/21-32, вбачається, що підписи від імені ОСОБА_3 , що містяться в графі «підпис:» двох примірників довіреності від 10 червня 2016 року, складеної від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 , засвідченої приватним нотаріусом Воробей О.М. та зареєстрованої в реєстрі за №513, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як договори та інші правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У частині першій статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, згідно зі статтею 244 ЦК України довіреність є одностороннім правочином.

Статтею 245 ЦК України встановлено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Системний аналіз даних положень законодавства дає підстави для висновку, що довіреність на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна підписується особисто особою, яка видає довіреність. Проставленням свого підпису довіритель підтверджує волевиявлення на надання іншій особі права вчиняти дії від свого імені і здійснювати представництво перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов'язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Заявляючи вимогу про визнання недійсною довіреність, видану 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_7 , яка зареєстрована в реєстрі за №513, ОСОБА_3 посилався на те, що вказану довіреність він не підписував.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що довіреність на ім`я ОСОБА_7 , посвідчену приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М., зареєстровану в реєстрі за №513 ОСОБА_3 не підписував, а відтак не надавав жодних повноважень ОСОБА_7 на користування та розпоряджання (з правом здійснення продажу, міни, передання в іпотеку, в тому числі як майновим поручителем, надання в оренду, тощо) на умовах за розсудом уповноваженої особи належних йому на праві власності нежилих приміщень.

З матеріалів справи вбачається, що оспорювана довіреність суперечить чинному законодавству та має ознаки підроблення.

Оскільки довіреність на ім`я ОСОБА_7 , посвідчена приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М., зареєстрована в реєстрі за №513 ОСОБА_3 не підписував, а відтак останній не мав наміру її укладати.

У п.8 постанови Пленуму Верховною Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент

вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19.

Оскільки довіреність видана 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_7 , яка зареєстрована в реєстрі за № 513 є неукладеною, а відтак вона не потребує визнання її недійсною, отже заявлена позивачем вимога про визнання недійсною довіреності виданої 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_7 , яка зареєстрована в реєстрі за № 513 не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача.

Аналогічний висновок міститься і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц та постанові Верховного Суду від 24 листопада 2022 року у справі №686/18233/20, від 12 квітня 2023 року у справі №753/7798/18, від 02 серпня 2023 року у справі №359/11063/15.

Вказане суд першої інстанції не врахував, тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності, виданої 10 червня 2016 року Приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 , яка зареєстрована в реєстрі за №513 та в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 704,80 грн. слід скасувати з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для витребування спірних нежилих приміщень від останнього набувача, виходить з наступного.

Відповідно до положень статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14 власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явленнявіндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Судова практика щодо застосування положень статті 388 ЦК України є усталеною.

Аналогічні висновки щодо застосування положень статті 388 ЦК України викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц.

Встановивши, що оспорювана довіреність була підписана іншою невстановленою особою, а не ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність волевиявлення позивача, як законного власника, на відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, а, отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для витребування з володіння останнього власника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 нежилі приміщення № 1, 2, 3 (групи приміщень НОМЕР_3), загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 63.

Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.

А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності не відповідають належному способу захисту у цій справі.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судомпершої інстанціїобставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Витребування спірного майна у відповідача ОСОБА_1 як добросовісногонабувачана користь позивача не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушеного права позивача, якого у незаконний спосіб було позбавленого належного йому на праві власності майна

При цьому колегія суддів ураховує інтереси позивача як власника спірного майна, який здійснює захист свого порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, вважає, що права та інтереси власника ОСОБА_3 , який позбувся права власності, у тому числі і володіння майном внаслідок злочинних дій, за обставин цієї справи перевищують інтереси добросовісного набувача ОСОБА_1 .

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що оскаржуваним рішенням на відповідача ОСОБА_1 покладено надмірний тягар, що передбачає безкоштовне вилучення в нього майна, що було придбане ним за відплатним договором, а питання щодо компенсації або захисту прав останнього судом у даній справі не вирішено, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що ОСОБА_1 не позбавлений права на відшкодування за рахунок продавця майна майнової шкоди та збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в ході розгляду справи, суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження підробки довіреності, на підставі якої було відчужено нерухоме майно позивача є неспроможними, оскільки вони спростовуються належними доказами, які містяться у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судово-почеркознавча експертиза, проведена КНДІСЕ, за результатами якої складено висновок експертів КНДІСЕ від 24 грудня 2021 року №20223/20224/21-32 проведена з порушенням Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об'єктивності і повноти дослідження (ст.3 Закону України «Про судову експертизу»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (заява №61679/00) зазначається, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи, і тому складає невід`ємну частину судової процедури; більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання.

Відповідно до п.4.3 розділу IV вказаної Інструкції якщо отримані матеріали оформлені з порушеннями, які виключають можливість організації проведення експертизи, керівник експертної установи терміново у письмовій формі повідомляє про це орган (особу), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).

Якщо орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), не вживає належних заходів для усунення цих перешкод, керівник експертної установи по закінченні тридцяти календарних днів з дня направлення повідомлення повертає йому (їй) матеріали.

Як вбачається з висновку експертів КНДІСЕ від 24 грудня 2021 року №20223/20224/21-32 матеріали, які надійшли на адресу КНДІСЕ не повертались із експертної установи через неналежне їх оформлення або ненадання додаткових документів та зразків підпису і почерку позивача, порушень експерт не встановив.

Для проведення порівняльного дослідження використовувалися надані судом зразки підпису ОСОБА_3 , а саме: в окремих документах; умовно-вільні в матеріалах кримінального провадження №0000014 (у протоколі отримання зразків для експертизи від 30 жовтня 2017 року); експериментальні в матеріалах кримінального провадження №0000014.

Експертом було проведено експертизу та надано висновок, що підтверджує факт достатності матеріалів та зразків для проведення почеркознавчої експертизи.

Представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не надано вмотивованих доказів помилковості чи необґрунтованості вказаного висновку експертів, або доказів, що висновок експертизи суперечить іншим матеріалам справи чи викликає сумніви в його правильності, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено право відповідача ОСОБА_1 на участь у розгляді справи, позбавлено можливості скориставшись правовою допомогою, здійснювати ефективний захист своїх прав, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як вбачається з матеріалів справи представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 протягом розгляду справи у суді першої інстанції представляв інтереси відповідача ОСОБА_1 , подавав заяви/клопотання, висловлював заперечення проти позову з обґрунтуванням.

Будучи повідомленим завчасно належним чином про розгляд справи призначеної на 23 листопада 2022 року о 11.00 год., представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 22 листопада 2023 року направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 23 листопада 2022 року, суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання та вирішив продовжувати розгляд справи.

Посилання сторони відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було розглянуто та не прийнято рішення за результатами розгляду клопотання відповідача про застосування зустрічного забезпечення, колегія суддів відхиляє, оскільки ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зустрічне забезпечення відмовлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що більше ніж 6 місяців після відчуження, позивач не цікавився майном та не сплачував за нього комунальні послуги, що свідчить про те, що позивач усвідомлював та був повідомлений про продаж майна, мав на це волю не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності від 10 червня 2016 року та в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача судового збору у розмірі 704,80 грн. підлягає скасуванню з ухваленнямв цій частині нового про відмову у задоволенні вказаних вимог. В решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності, виданої 10 червня 2016 року Приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей Оксаною Михайлівною від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 , яка зареєстрована в реєстрі за №513 та в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текс постанови складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: