ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5804/23 Справа № 202/1931/22 Суддя у 1-й інстанції - Кухтіна Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування у особі виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2022 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що мати неповнолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у 2019 році переїхала на постійне проживання до Криму. З вказаного часу остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина, не цікавиться його життям, не займається його вихованням, та не забезпечує матеріально. Зазначає про випадок жорстокого поводження з її дитиною, у зв`язку із чим дитина вирішила проживати разом зі своїм батьком. Вказує, що у зв`язку із військовою агресією проти України вони мають намір перетнути з батьком кордон, однак безвідповідальна поведінка матері заважає їм вчинити відповідні дії.

На підставі зазначеного, просили позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано не наданням позивачем суду беззаперечних доказів, які б свідчили про умисне ухилення матері неповнолітньої дитини від виконання батьківських обов`язків та жорстокого поводження з дитиною. Прийнявши до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом (виключною мірою), необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, а належних та допустимих доказів свідомого (винного) ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків позивач не надав, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19. Суд неповно дослідив обставини справи та не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні справи. Вказує, що суд не вживав ніяких заходів для виконання службою у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації ухвали суду про надання відповідного висновку, який вони змушені були отримати в іншому місці. Крім того, зазначають про упередженість та необ`єктивність наданого органом опіки та піклування у особі виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 з підстав панування жіночої корпоративної солідарності об`єднаної проти чоловіка та вирішення питання щодо виконання зобов`язань зі сплати аліментів на утримання сина. Вважають, що судом першої інстанції не дотримані вимоги, передбачені положеннями ст.45 ЦПК України щодо висловлювання неповнолітньою особою через законного представника думки з приводу невиконання ОСОБА_3 батьківських прав, у зв`язку із неможливістю приймати участь у розгляді справи законним представником ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 лютого 2019 року Краматорським міським судом Донецької області було отримано заяву ОСОБА_1 про захист права малолітньої особи ОСОБА_2 . Згідно змісту вказаної заяви заявник просив стягнути з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 та для захисту ОСОБА_2 від домашнього насилля з боку ОСОБА_3 на час розгляду справи визначено місце проживання ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_1 ; зобов`язано ОСОБА_3 звітувати про використання сплачених аліментів.

Згідно копії довідки загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів «Середня загальноосвітня школа №45» Подільського району м.Києва, ОСОБА_2 дійсно навчається в 8-Б класі загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів «Середня загальноосвітня школа №45». За час навчання дитини в школі мати справами дитини не цікавилась.

Відповідно до витягу ГЦОСІ ДЕРЖПРИКОРДОНСЛУЖБИ УКРАЇНИ від 8 серпня 2022 року за наявною інформацією щодо перетинання ОСОБА_4 державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 1 січня 2019 року по 13:30 16 серпня 2022 року: мало місце перетин кордону 9 разів, останній раз виїзд 14 квітня 2021 року.

4 квітня 2023 року за №252 Виконавчим комітетом Броварської міської ради Броварського району Київської області було прийнято рішення про надання висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, суд першої інстанції не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки.

Встановивши відсутність фактів нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої дитини, врахувавши бажання матері спілкуватись з дитиною, а також те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно його неповнолітньої дитини.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав суд не встановив. Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

При цьому, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, врахував наявність між батьками дитини певного конфлікту, та прихильність сина до батька, що також має наслідком обмеження відповідача у здійсненні заходів щодо виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про відсутність доказів ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, у зв`язку із наявною у матеріалах справи довідки виданої з навчального закладу, у розумінні якої мати дитини жодного разу не бачили, не можуть бути виключною підставою, у розумінні положень частини першої статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки не свідчать про відсутність спілкування між матір`ю та дитиною та не сприятиме стабілізації психоемоційного стану дитини і не відповідатиме її інтересам.

Доводи апеляційної скарги щодо упередженості та необ`єктивності висновку наданого орган опіки та піклування у особі виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки вказаний висновок оцінений судом у сукупності з іншими доказами і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу позбавлення батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про вчинення зради матір`ю та руйнування сім`ї, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки свідчать лише про наявність конфлікту між сторонами у справі та не встановлюють фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина, з урахуванням бажання матері спілкуватись з дитиною, заперечення останньою проти позбавлення батьківських прав та бажання брати участь у вихованні неповнолітньої дитини.

Доводи апеляційної скарги про невжиття судом першої інстанції ніяких заходів для виконання службою у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації ухвали суду про надання відповідного висновку, та не дотримання вимог, передбачених положеннями ст.45 ЦПК України щодо висловлювання неповнолітньою особою через законного представника думки з приводу порушення ОСОБА_3 батьківських прав, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди з висновком суду першої інстанції.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова