ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/819/74/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Приходько Л.А.,

судді: Воронцової Л.П.,

Пузанової Л.В.,

секретар Доброва К.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Пономарчук Ірина Яківна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Федак Лілії Романівни поданої від імені ОСОБА_1 та адвоката Андріяшевої (Маєвської) Ірини Михайлівни поданої від імені ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 серпня 2021 року у складі головуючого судді Рядчої Т.І., повний текст рішення складено 07 вересня 2021 року,

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування квартири, посилаючись на те, що на початку жовтня 2020 року, при підготовці документів для складання заповіту на належну йому квартиру АДРЕСА_1 він дізнався про укладення ним 30 січня 2015 року договору дарування на ім`я ОСОБА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пономарчук І.Я.

12 жовтня 2020 року він, звернувшись до вказаного приватного нотаріуса, отримав договір дарування від 30 січня 2015 року. Нотаріус пояснила, що дійсно пам`ятає як виїжджала у зв`язку з відсутністю можливості позивача прибути за станом здоров`я до нотаріальної контори, а також запитувала «чи розуміє позивач що підписує?», на що позивач відповів, що « ОСОБА_2 буде його доглядати, а він їй після смерті залишить квартиру». Тобто він мав намір укласти договір довічного утримання. Крім того, позивачу нотаріус сказала, що квартира буде його за документами. Відразу після укладення договору відповідачка зникла, та не доглядала позивача. Весь час позивача доглядала його дочка - ОСОБА_3 . Вказуючи на те, що на час укладення оспорюваного договору він, будучи людиною похилого віку, маючи незадовільний стан здоров`я, потребував стороннього догляду через вади слуху, гострий тромбоз глибоких вен правої та лівої нижньої кінцівки та інші захворювання, помилявся щодо правової природи правочину, бо вважав, що укладає договір довічного утримання.

У спірній квартирі він, постійно, з моменту її придбання (1995 рік), проживав. У користування відповідача квартиру не передавав, зареєстрований в ній, на нього оформлені всі особові рахунки для сплати комунальних послуг, сплачував комунальні послуги, іншого житла окрім спірної квартири немає. Наміру дарувати будь кому свою квартиру не ніколи не мав.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_2 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25 лютого 2021 року до участі у справі залучено приватного нотаріуса Пономарчук Ірину Яківну, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 26 серпня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач помилявся щодо фактичних обставин оспорюваного правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, при цьому судом враховано вік позивача на момент укладання договору, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Проте, ураховуючи, що спірний договір дарування був укладений 30 січня 2015 року, те, що позивач вважав, що укладає договір довічного утримання, а також ту обставину, що в 2015 році відповідачка виїхала до США і більше на територію України не поверталась, що не заперечувалося сторонами, перебіг позовної давності почався з моменту, коли відповідачка припинила догляд за позивачем, тобто з 2015 року.

Вказавши, що наявні підстави для визнання оспорюваного договору дарування від 30 січня 2015 року недійсним, однак, враховуючи те, що з вказаним позовом позивач, як дарувальник за цим договором звернувся до суду лише 30 жовтня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а представником відповідача заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

В апеляційній скарзі адвокат Федак Л.Р., діючи від імені ОСОБА_1 , посилаючись на передчасність, неповноту та неправильність встановлених судом обставин, які мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що про наявність оспорюваного договору позивач дізнався лише в жовтні 2020 року при підготовці документів для складання заповіту. До цього вважав себе власником квартири, оскільки не розумів що підписав договір дарування, доступу до документів, у тому числі і до договору, він не мав, де вони знаходять позивач не знав. Враховуючи, що договір він отримав лише у жовтні 2020 року, строк позовної давності ним не пропущений.

В апеляційній скарзі адвокат Андріяшева (Маєвська) І.М. діючи від імені ОСОБА_2 , посилаючись на те, що викладені в мотивувальній частині рішення висновки суду не відповідають обставинам справи, просила змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказувала на те, що позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилявся стосовно правової природи цього правочину, а зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину, після його укладання, не повинні створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваного договору.

Судом не враховані пояснення самого позивача, дані в судовому засіданні в яких він фактично визнав, що факт відсутності будь-якої домовленості щодо довічного утримання або догляду за ним з відповідачем у справі, а також факт здатності його до самообслуговування у 2015 році. Позивачем не надано доказів, що при укладанні договору відповідачка зобов`язувалась вчиняти на його користь певні дії майнового та немайнового характеру. Надані позивачем медичні документи не свідчать, що за станом здоров`я позивач був позбавлений можливості правильно сприймати фактичні обставини правочину. Наявні в матеріалах справи документи, а саме витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, висновок про незалежну оцінку спірної квартири, довідка про склад сім`ї свідчать про підготовку позивачем до вчинення оспорюваного правочину.

Досліджені судом докази, у тому числі пояснення приватного нотаріуса Пономарчук І.Я., щодо обставин укладення договору дарування, пояснення свідків у своїй сукупності свідчать, що на момент укладення договору дарування позивач діяв вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, а також мав необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності.

Висновок суду, що позивач помилявся щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, є помилковим. Позивачем жодним доказом не підтверджено наявність наміру у позивача укладати договір довічного утримання, відсутні докази неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин справи правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Докази безпорадного стану позивача в матеріалах справи відсутні.

Встановлені обставини справи дають підстави для висновку, що позивач змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час його укладення.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Федак Л.Р. діючи від імені ОСОБА_1 , просила залишити апеляційну скаргу адвоката Андріяшевої (Маєвської) І.М., подану від імені ОСОБА_2 , без задоволення, вказавши, що висновок суду про те, що позивач помилявся щодо фактичних обставин оспорюваного правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , та його представник, адвокат Федак Л.Р., свою апеляційну скаргу підтримали, з підстав зазначених в апеляційній скарзі. Проти задоволення апеляційної скарги адвоката Андріяшевої (Маєвської) І.М., поданої від імені ОСОБА_2 , заперечували, посилаючись на те, що висновок суду про те, що позивач помилявся щодо фактичних обставин оспорюваного правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи. Просили апеляційну скаргу адвоката Федак Л.Р., подану від імені ОСОБА_1 , задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а апеляційну скаргу адвоката Андріяшевої (Маєвської) І.М., подану від імені ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Андріяшева І.М. в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі за обставинами викладеними в апеляційній скарзі. Заперечуючи проти апеляційної скарги адвоката Федак Л.Р., поданої від імені ОСОБА_1 , вказувала на те, що висновок про пропуск позивачем позовної давності, відповідає встановленим обставинам справи. Просила її апеляційну скаргу задовольнити, змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції. Апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення.

Третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Пономарчук І.Я., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності третьої особи, яка не з`явилась в судове засідання та не повідомила причини своєї неявки.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Федак Л.Р., подана від імені ОСОБА_1 , підлягає задоволенню, а апеляційна скарга адвоката Андріяшевої (Маєвської) І.М., подана від імені ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 на праві власності, на підставі нотаріально посвідченого договору міни, укладеному 21 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , належала квартира АДРЕСА_1 .

30 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . В той же день вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Пономарчук І.Я. та зареєстровано право власності на спірну квартиру за набувачем.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі

№ 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічні висновки також містяться у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі №465/826/13-ц, від 18листопада 2020 року у справі №202/2578/19, від 26 січня 2022 року у справі №368/622/20.

У постанові від 15 вересня 2021 року у справі №161/17523/16-ц Верховний Суд вказав на те, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

При цьому, Верховний Суд наголосив на тому, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення права позивача оспорюваним договором дарування оскільки з огляду на похилий вік, стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, на наявність спірного житла як єдиного, на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному, проживання в спірній квартирі і після укладення договору дарування, позивач помилявся щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Судом встановлено, що на час вчинення оспорюваного договору дарування 30 січня 2015 року позивачу, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , було 80 років.

З досліджених судом медичних документів вбачається, що позивач перебував у жовтні 2014 року на стаціонарному лікуванні з діагнозами: гострий тромбоз глибоких вен правої та лівої нижньої кінцівки, рицидивуюча тромбоемболія легеневої артерії, правостороння постінфарктна пневмонія ІБС, діфф. кардіосклероз. СН 1 см. (епікриз №17663, виписка з медичної картки стаціонарного хворого № 10725), у 2015 році перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом гострий калькульозний холецистит (епікриз №7381).

Відповідно до результатів аудіометрії від 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 має порушення слуху звукоприймающого типу глибокої стадії (IV). Встановлений діагноз хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість, праворуч стадія загострення.

Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що вказаний договір був посвідчений нотаріусом за місцем проживання дарувальника, ОСОБА_1 , у зв`язку із станом здоров`я останнього (хворі ноги).

Після укладення договору дарування позивач залишився проживати у спірній квартирі, де проживає і до теперішнього часу (вказана обставина визнана сторонами у справі під час розгляду справи), оплачуючи всі витрати з утримання квартири та комунальні послуги, що підтверджується копіями розрахункових книжок та квитанціями доданими до позовної заяви, та не заперечується відповідачем.

Іншого житла, ніж спірна квартира ОСОБА_1 не має.

ОСОБА_2 , після укладення договору дарування в квартиру не вселялась, витрат з утримання нерухомого майна не несла.

З пояснень позивача, допитаного в якості свідка судом першої інстанції, вбачається, що обставин укладення договору дарування він не пам`ятає. Наміру дарувати належну йому квартиру він не мав, проте сподівався, що відповідач буде його доглядати. Про те, що в 2015 році ним був укладений саме договір дарування дізнався лише у жовтні 2020 року.

Отже встановивши, що ОСОБА_1 є особою похилого віку (1934 року народження), на час укладення договору хворів на гострий тромбоз глибоких вен правої та лівої нижньої кінцівки, хронічну двосторонню сенсоневральну приглухуватість (IV ступінь втрати слуху (глибокий ступінь приглухуватості)) у силу чого потребує сторонньої допомоги, погодився на передачу спірної квартири, яка є його єдиним житлом, у власність ОСОБА_2 , розраховуючи на піклування за ним з боку останньої, продовжив проживати у вказаній квартирі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи оспорюваний правочин, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором.

Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 758/463/15-ц (провадження 61-48695св18) та від 20 травня 2020 року у справі № 591/7117/17 (провадження № 61-47082св18).

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , адвоката Андріяшевої (Маєвської) І.М. щодо недоведеності факту помилки з боку відповідача на момент укладення оспорюваного договору дарування стосовно правової природи цього правочину, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду, та спростовуються дослідженими судом доказами.

Так, ОСОБА_1 , як в суді першої інстанції, так і апеляційному суді, категорично наполягав на тому, що у нього ніколи не було наміру дарувати належну йому квартиру, яка є єдиним його житлом, будь-кому, у тому числі і відповідачці. Обставин укладення оспорюваного правочину він не пам`ятає. Однак, вказував на те, що до від`їзду у 2015 році ОСОБА_2 до США сподівався на те, що остання буде його доглядати.

Вказане свідчить, що позивач на момент укладення оспорюваного договору розраховував в подальшому на догляд за ним з боку відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність позивачем потреби у догляді ї сторонній допомозі, на його здатність до самообслуговування у 2015 році, на відсутність доказів безпорадного стану позивача на час вчинення оспорюваного правочину висновків суду не спростовують.

Врахувавши вік (1934 рік народження) та стан здоров`я позивача на час укладення оспорюваного договору, відповідно до досліджених медичних документів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність потреби ОСОБА_1 у догляді та сторонній допомозі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору дарування дарувальник страждав на гострий тромбоз глибоких вен правої та лівої нижньої кінцівки, що перешкоджало йому вільно рухатися, у зв`язку із чим навіть оспорюваний договір був посвідчений нотаріусом на місцем проживання ОСОБА_1 , про що і зазначено нотаріусом у договорі.

Крім того, дарувальник страждав на хронічну двосторонню сенсоневральну приглухуватість ( IV ступінь втрати слуху (глибокий ступінь приглухуватості)). Вказаний ступень приглухуватості означає, що людина чує звуки тільки голосніше 76-95 дБ. Вона насилу сприймає навіть голосну мову. Зрозумілий тільки крик або посилена навушниками мова. Розмова по телефону не можлива. Значно погіршується сприйняття мови навіть з близької відстані.

Отже враховуючи вік позивача, наявність у нього суттєвих вад опорно-рухової системи, у зв`язку із чим він був обмежений у русі, суттєвих вад слуху, що перешкоджало нормальному сприйнятті мови, суд дійшов правильного висновку про наявність потреби у дарувальника на час укладення оспорюваного правочину потреби у догляді та сторонньої допомоги.

Збереження у позивача здатності до самообслуговування на час укладення договору не спростовує наявності у нього потреби у догляді та сторонній допомозі. А доведеність чи недоведеність такої обставини, як безпорадність дарувальника на час укладення договору, не має значення для вирішення спору щодо визнання недійсним договору, вчиненого під впливом помилки.

Підготовка позивачем документів для вчинення договору, зокрема отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, висновку про незалежну оцінку спірної квартири, довідку про склад сім`ї може свідчити лише про намір укласти правочин щодо належного йому нерухомого майна, проте не можуть підтвердити, що позивач мав намір укласти саме договір дарування.

Крім того, квартира, яка є предметом оспорюваного договору дарування є єдиним житлом позивача, і після укладення договору ОСОБА_1 залишився проживати в квартирі, та нести витрати на утримання квартири, оплачуючи самостійно комунальні послуги. Відповідач жодних витрат з утримання спірного нерухомого майна не несла. Вказані обставини визнані учасниками справи, та підтверджуються наданих позивачем копіями розрахункових книжок та квитанцій з оплати комунальних послуг. Отже фактичної передачі спірної квартири відповідачу не відбулося.

Наведене у сукупності підтверджує факт того, що ОСОБА_1 не мав наміру передавати безоплатно ОСОБА_2 спірну квартиру, яка була його єдиним житлом, а його волевиявлення було направлено на укладення з відповідачкою договору довічного утримання.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо спливу позовної давності.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір, який позивач вважав договором довічного утримання, був укладений 30 січня 2015 року. У тому ж році відповідачка виїхала до США і в Україну не поверталась. У зв`язку із чим суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності почався з моменту, коли відповідачка припинила догляд за позивачем, тобто з 2015 року, проте позивач звернувся до суду лише 30 жовтня 2020 року, пропустивши позовну давність, а представником відповідача заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Судом встановлено, що укладаючи 30 січня 2015 року оспорюваний правочин, позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення, та вважав, що укладає договір довічного утримання.

Про укладення ним саме договору дарування позивач дізнався на початку жовтня 2020 року, отримавши 12 жовтня 2020 року копію оспорюваного договору.

Матеріали справи не містять жодних відомостей, що позивач раніше, ніж отримав копію договору дарування, дізнався про порушення свого права, вважаючи, що ним укладено договір довічного утримання, враховуючи, що фактичної передачі спірної квартири відповідачу не відбулося, і він весь час продовжував нею користуватися та утримувати.

Висновок суду про початок перебігу позовної давності з часу виїзду відповідача до США у 2015 році, тобто з часу порушення зобов`язань за договором довічного утримання є помилковим виходячи з підстав та предмету заявлених позовних вимог.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися, про вчинення цього правочину.

Зважаючи на те, що позивач довідався про порушення свого права лише на початку жовтня 2020 року, а з цим позовом звернувся до суду вже 30 жовтня 2020 року, позовна давність на час звернення до суду не сплила, а тому підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 , адвоката Андріяшевої (Маєвської) І.М. задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Федак Л.Р., слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Федак Лілії Романівни подану від імені ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу адвоката Андріяшевої (Маєвської) Ірини Михайлівни подану від імені ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 серпня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 30 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пономарчук Іриною Яківною.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2023 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: Л.П. Воронцова

Л.В. Пузанова