ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м.Суми

Справа №588/878/22

Номер провадження 22-ц/816/1290/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Гребіник Зоя Дмитрівна

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шабатіна Дмитра Євгеновича

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 05 червня 2023 року, у складі судді Щербаченко М. В., ухвалене у м. Тростянець, повний текст якого складено 16 червня 2023 року

в с т а н о в и в :

13 вересня 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Шабатіна Д.Є., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З.Д., уточнивши який (а.с. 119), просила:

1) визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д., зареєстрований за № 769, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д., зареєстрований за № 770, кадастровий номер :01:002:0363, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0363.

3) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д. і зареєстрований за № 771, кадастровий номер :01:002:0364, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0364.

Свої вимоги мотивувала тим, що є пенсіонером за віком, не має дітей, будинок, який переданий у власність відповідачу за оспорюваними договорами дарування, вона набула у 2017 році в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 вчинила в інтересах ОСОБА_2 договір дарування будинку та двох земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , однак будучи у віці 85 років, з хронічними захворюваннями, юридично безграмотною, позивач помилялась щодо юридичних наслідків і не розуміла розбіжностей між такими правочинами як заповіт, спадковий договір, договір довічного утримання та договором дарування, а саме, щодо моменту переходу права власності на предмет договору.

Після укладення договорів для ОСОБА_1 нічого не змінилось: вона продовжила жити у будинку, користувалась ним разом з відповідачем, не була знята з місця реєстрації, тому вважала, що зберегла права на будинок, які у неї були до укладення оспорюваного договору, зокрема право користування ним, що характерно для вчинення заповіту, спадкового договору, договору довічного утримання, а не договору дарування, при укладенні якого у відчужувача не залишається жодних прав на предмет договору.

Деякий час відповідач своєю поведінкою та діями підтверджувала право ОСОБА_1 користуватись та проживати у будинку, що остання є власником будинку і сторони уклали не договір дарування.

У 2022 році відповідач, її чоловік та донька, які також переїхали мешкати у будинок позивачки, змінили своє ставлення, почали грубо поводитись, виселили її з будинку у флігель, цькують з будь-якого приводу, створюючи нестерпні умови для проживання, які б спонукали позивача виселитись. Наприкінці липня 2022 року вона зверталась до поліції з цього приводу, дільничний ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , прибувши на виклик, ознайомившись з договогом дарування повідомили позивачу, що по документах вона ніхто у будинку. Саме з цього моменту ОСОБА_5 зрозуміла правові наслідки вчиненого правочину. Також посилалась на те, що відповідач, на відміну від ОСОБА_1 , добре розумілась на юридичних тонкощах, що підтверджується тим, що цькування і грубість по відношенню до позивачки почались після формального спливу трирічного терміну позовної давності з моменту вчинення правочинів.

Намагаючись виправити помилку і скасувати договір, ОСОБА_1 05 серпня 2022 року звернулась до приватного нотаріуса Гребіник З.Д., яка роз`яснила, що в односторонньому порядку договори не анулюються і що вона має право звернутись до суду.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 05 червня 2023 року позов ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвоката Шабатін Д.Є., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вказує, що дії сторін після укладення договору свідчили про укладення ним не договору дарування, а якогось іншого правочину, оскільки ОСОБА_1 продовжувала проживати у подарованому житлі після укладення договору дарування.

Доводить, що при вчиненні оспорюваного правочину, ОСОБА_1 не усвідомлювала, що подарувавши свій будинок і не маючи іншого жила, вона фактично може перетворитися на безхатька. Із урахуванням віку позивача, стану її здоров`я, рівня освіченості, сам по собі факт прочитання сторонами тексту договорів дарування та роз`яснення їх суті не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання договору недійсним. Позивач вважає, що її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними договорами дарування. Під час укладення цих договорів, позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що складає заповіт/договір довічного утримання/спадковий договір за умовами якого розпоряджається майном на випадок своєї смерті, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Після виникнення між сторонами конфлікту щодо користування будинком, у 2022 році позивача було висилено у флігель, відповідач та члени її сім`ї змінили ставлення до ОСОБА_1 , почали цькувати, створюючи нестерпні умови для проживання. Шукаючи захисту у липня 2022 року позивач звернулася з цього приводу до поліції і дізналася про наслідки вчиненого правочину, зрозуміла свою помилку при його вчиненні.

Покази свідків та пояснення самої відповідача ОСОБА_2 підтверджують наявність попередньої умови сторін перед укладенням договору дарування про по життєвий догляд за позивачем з боку відповідача, чого не може бути у цій категорії договорів, оскільки вони мають бути безумовними. Наявність такої умови свідчить про те, на що була направлена дійсна воля позивача на її по життєве утримання на умовах передачі у власність належного їй будинку.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Шабатіна Д. Є., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника відповідача - адвоката Борики О.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 листопада 2017 року, реєстраційний № 805, після смерті чоловіка ОСОБА_7 , набула право спільної часткової власності на 5/6 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 130-131).

Інша 1/6 частина вказаного житлового будинку та господарських будівель і споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2017 року була набута на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 , яка, як визнано сторонами справи, є донькою покійного чоловіка позивачки ОСОБА_7 (а.с.126 зв.).

У подальшому, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на підставі рішення Боромлянської сільської ради від 19 січня 2018 року набули на праві спільної часткової власності по 5/6 та 1/6, відповідно, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0363 для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0364 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.134, 140).

Після цього, на підставі договорів купівлі-продажу частини житлового будинку та частини земельної ділянки від 16 серпня 2018 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , посвідчених приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З.Д., зареєстрованих за №№ 509, 510, 511, позивач набула у власність 1/6 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, 1/6 частину земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:0363, :01:002:0364, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_8 після смерті її батька ОСОБА_7 (а.с. 126-128, 135-137, 141-143).

Набувши право приватної власності на все указане нерухоме майно ОСОБА_1 29.11.2018 уклала з ОСОБА_2 три договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З.Д., зареєстровані за №№ 769, 770, 771, за умовами яких ОСОБА_1 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла в дар належні дарувальнику на праві власності житловий будинок загальною площею 64,2 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:002:0363, :01:002:0364 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 124-125, 132-133, 138-139).

29 листопада 2018 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З.Д. на підставі вказаних договорів дарування від 29 листопада 2018 року, зареєстровано право власності ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно (а.с. 44, 47, 50).

На момент укладення договорів дарування позивачці був 81 рік (а.с.105).

ОСОБА_1 знаходиться на диспансерному обліку у сімейного лікаря з діагнозом дифузний кардіосклероз. ФКІІІ, СН ІІ-Б.ВАГ ІІ, ст. ІІ, ризик 4 та супутніми захворюваннями, неодноразово зверталася за допомого сімейного лікаря у період з 01 січня 2018 року (а.с. 8, 154).

Відповідно до довідок Боромлянської сільської ради від 30 вересня 2022 року №№ 1223, 1236, 1237 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та її племінниця ОСОБА_2 (власник), також проживає її чоловік ОСОБА_9 , на яких скарг до сільської ради не надходило (а.с. 64-66).

Після набуття права власності на будинок по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 23 грудня 2019 року уклала з ПАТ «Сумиобленерго» Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за вказаною адресою (а.с. 68-71).

Допитана у якості свідка ОСОБА_8 , яка проживає у смт. Диканька пояснила суду першої інстанції, що позивачка була дружиною її покійного батька, знає відповідача як племінницю мачухи, з ОСОБА_1 підтримує сімейні відносини, телефонує їй, відвідує іноді. ОСОБА_8 зазначила, що мачуха не пропонувала їй доглядати її, вона давно знала, що доглядати її буде племінниця ОСОБА_10 , яка ще за життя батька свідка приїжджала і до нього, і до позивачки ОСОБА_1 , у них були гарні відносини, позивачка відповідачку називала ОСОБА_11 , ОСОБА_1 хотіла, щоб її доглядала саме ОСОБА_10 , яка є її родичкою по крові, вона постійно приїжджала, гостинці возила, у хаті допомагала прибирати, все робила дуже гарно, конфліктів не було. Відповідач жила у глухому селі, яке вимирало, тому ОСОБА_8 і сама пропонувала ОСОБА_2 переїхати до с. Боромля до батька і мачухи, а коли їх не стане вона б і залишилась жити у будинку у с. Боромля, що належав покійному батьку свідка. Відповідач переїхала жити до будинку тітки у с.Боромля, щоб її доглядати. Про укладення договорів дарування ОСОБА_12 ніхто не повідомляв.

Свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що знає сторін, живе у с. Боромля, знає з 1980 року ОСОБА_1 , яка часто говорила, що відповідачка до неї часто приїжджає, коли сама залишилась, ОСОБА_1 казала, щоб ОСОБА_10 до неї переїжджала за нею доглядати. Позивач запропонувала племінниці переїхати у с. Боромля. Сторони просили свідка перед укладенням договорів відвезти їх до нотаріуса, але він не зміг, про який саме договір йшла мова він не знає. ОСОБА_13 вказав, що намір укласти договір був з боку ОСОБА_1 добровільним. У них були гарні відносини, позивач до відповідача ставилась як до дитини. І тоді, і зараз здоров`я позивачки було задовільним, вона перебуває у здоровому глузді. Переїзд відповідача до ОСОБА_1 був з метою догляду за останньою, домовленостей з приводу того, що позивач має щось взамін догляду надати ОСОБА_2 . ОСОБА_13 невідомі. Свідок повідомив, що після деокупації с. Боромля у 2022 року заходив до ОСОБА_1 , яка проживає у нормальних умовах, ніяких ознак голодування, насильства немає, але вона погано відгукувалась про ОСОБА_2 , при свідкові кричала на племінницю, агресивно поводила себе, у неї такий характер, з нею складно спілкуватись, вона спричиняє конфлікти, суть претензій позивачки до племінниці та її поведінка ОСОБА_13 незрозумілі.

Свідок ОСОБА_14 , який проживає у с. Першотравневе Боромлянської громади, суду пояснив, що ОСОБА_1 є його двоюрідною сестрою, також знає відповідача та її матір. Стверджував, що ОСОБА_1 має агресивний характер, вона «переманила» ОСОБА_2 жити до себе, постійно кажучи племінниці, що вона сама не перезимує, тому просила переїхати до неї, ініціатива переїзду відповідачки до с. Боромля була з боку ОСОБА_1 , вона хотіла, що племінниця її доглядала, у них була розмова, що позивачка оформить будинок у с. Боромля на племінницю. ОСОБА_1 після укладення договору знала і розуміла, що вже не є власницею будинку. ОСОБА_2 взялась доглядати тітку ОСОБА_1 по проханню своєї матері, оскільки своїх дітей вона не має. Текст договору дарування свідок не бачив, але вважав, що у договорі було передбачено утримання. Позивачка дуже агресивна за характером, ОСОБА_14 причин такої поведінки до племінниці наразі не розуміє, відповідачка все робить як належить, а ОСОБА_5 цього не цінить, шукає найменший привід для скандалу, влаштовує істерику, проявляє злобу, хоча племінниця приводів для цього не дає, краще, ніж рідні діти дбає про неї, позивачка через скандали ніби отримує задоволення.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що позивач є родичкою її чоловіка, їй відомо, що позивач хотіла, щоб племінниця ОСОБА_2 переїхала до неї жити у с. Боромля і доглядала за нею. Вона питала у позивачки чи не буде претензій з приводу переїзду племінниці з боку дітей покійного її чоловіка, а ОСОБА_1 казала, що оформить «дарственну», тоді і претензій не буде. Після укладення договору дарування ОСОБА_2 переїхала з с. Бранцівка жити з родиною у с. Боромля, позивач говорила племінниці робити ремонт, що вона заважати не буде. Подарувати будинок племінниці це так придумала позивач сама. Чи було дарування будинку умовою догляду відповідачкою своєї тітки ОСОБА_15 не знає. Після переїзду племінниці до ОСОБА_1 остання почала казати, що вони все роблять «не по її».

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельних ділянок від 29 листопада 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що змістом оспорюваних договорів підтверджується факт попереднього ознайомлення нотаріусом ОСОБА_1 , до їх укладення, з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, і вони підтвердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод, а дарувальник ствердив, що дарування відповідає її дійсним намірам (п. 11 договору дарування житлового будинку, п. 4.5 договорів дарування земельної ділянки). Також, у преамбулі договорів вказано, що сторони діють вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно і на власний розсуд, без будь-якого примусу, бажаючи настання реальних наслідків, перебуваючи при здоровому розумі і ясній пам`яті.

Проте, з таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельних ділянок від 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 зазначала, що помилялася щодо природи правочинів, не мала наміру на відчуження належного їй нерухомого майна, вважала, що робить розпорядження майном на випадок своєї смерті. Однак у липні 2022 року дізналася про наслідки вчинених правочинів, що вона вже не являється власником нерухомого майна, в тому числі житла, і зрозуміла свою помилку при вчинені оспорюваних правочинів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового, або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач просить визнати недійсним вищевказані договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, посилаючись на те, що вказані договори укладено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: щодо природи договору, прав і обов`язків сторін, оскільки вона вважала, що укладає та підписує договір щодо розпорядження нерухомим майном на випадок своєї смерті. Також, позивач наполягає на відсутності у неї наміру в момент укладення оспорюваних договорів на відчуження нерухомого майна, яке було і є її єдиним житлом.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

Під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом, зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і в якій мірі) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. За необхідності для встановлення таких обставин суд вправі допитати нотаріуса, що посвідчував договір. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 у справі № 6-2953цс15.

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати у спірному житловому будинку після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372 цс 16; а у подальшому такий висновок підтвердив Верховний Суд у постановах: від 16 січня 2019 року у справі № 461/4980/17, провадження № 61-44057 св 18.

У постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 585/2413/19, провадження №61-8097 св 20; від 14 липня 2021 року у справі № 552/7241/17, провадження № 61-1142 св 20; від 30 серпня 2021 року у справі № 493/1677/17, провадження № 61-6519 св 21 Верховний суд зазначив, що обставинами, які вказують на обман, або помилку є неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором.

Відповідно до ст.ст. 80, 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Гребіник З.Д. надані письмові пояснення із яких вбачається, що посвідчення оспорюваних договорів за згодою сторін було призначено на 29 листопада 2018 року. Сторони договору прибули особисто у приміщення нотаріальної контори, діяли без залучення представників. Оскільки дарувальниця ОСОБА_1 є особою похилого віку, тому приватний нотаріус пояснила, що після дарування власником будинку буде ОСОБА_2 , нотаріус питала у ОСОБА_1 де вона буде жити після укладення договору, на що остання повідомляла, що залишиться проживати і бути зареєстрованою у цьому ж будинку. Також нотаріус з`ясовувала чи є укладення договору з боку ОСОБА_1 добровільним, чи немає на неї фізичного чи психічного тиску, на що позивачка відповідала, що подарувати будинок своїй племінниці це її особиста воля і бажання, без будь-якого стороннього впливу і бажання. Приватний нотаріус також вказала, що простими словами пояснила різницю між договором дарування, спадковим договором та договором довічного утримання. Упевнившись у наявності у позивачки волі та дійсних намірів позивачки на вчинення договорів дарування, розумінні дарувальницею правових наслідків укладення договорів, приватний нотаріус роздрукувала проекти договорів та надала сторонам для ознайомлення з їх змістом, після чого були проведені всі необхідні перевірки щодо нерухомого майна, що відчужувалось. Сторони очікували проведення державної реєстрації правочинів протягом години. Якщо б у нотаріуса виникли сумніви щодо волі, наміру дарувальника, то державна реєстрація права власності не проводилась за обдарованою. У серпні 2022 року позивачка зверталась на консультацію нотаріуса та ставила питання розірвання договорів, з посиланням на те, що у неї з відповідачкою зіпсувались відносини і що вона помилялась у 2018 році, на що нотаріус роз`яснила, що розірвання договору можливо шляхом складання договору за згодою обох сторін (а.с. 85-87).

Однак, сам по собі факт роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є безумовною підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Як вбачається з матеріалів справи, допитані судом першої інстанції свідки вказали про перебування позивача при здоровому глузді, її бажання, щоб на старості за нею доглядала саме племінниця ОСОБА_2 .

Так, свідок ОСОБА_8 , яка є дочкою померлого чоловіка позивача, вказала, що відповідач переїхала жити до будинку тітки у с. Боромля, щоб її доглядати. ОСОБА_1 завжди хотіла, щоб її доглядала саме ОСОБА_16 , яка є її кровною родичкою, вони постійно підтримували відносини. Про укладення договорів дарування їй ніхто не повідомляв.

Свідок ОСОБА_13 , який проживає в с. Боромля та знає позивача показав, що переїзд відповідачки до ОСОБА_1 був з метою догляду за останньою, домовленостей з приводу того, що позивачка має щось взамін догляду надати ОСОБА_2 ОСОБА_13 невідомі.

Свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що позивач хотіла, щоб племінниця її доглядала, у них була розмова, що позивачка оформить будинок у с. Боромля на племінницю. ОСОБА_1 після укладення договору знала і розуміла, що вже не є власницею будинку. ОСОБА_2 взялась доглядати тітку ОСОБА_1 по проханню своєї матері, оскільки своїх дітей вона не має. Текст договору дарування свідок не бачив, але вважав, що у договорі було передбачено утримання.

Свідок ОСОБА_15 вказала, що їй відомо, що позивачка хотіла, щоб племінниця ОСОБА_2 переїхала до неї жити у с.Боромля і доглядала за нею.

Проаналізувавши показів свідків з обох сторін, колегія суддів дійшла висновку про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попередньої домовленості перед укладенням договору дарування про по життєвий догляд за позивачкою з боку відповідача, чого не може бути в цій категорії договорів оскільки вони мають бути безумовними. Сама наявність такої умови свідчить про те, що дійсна воля дарувальника була направлена на її по життєве утримання, а умовою такого утримання була передача належного позивачці будинку.

Отже, суд приходить висновку, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договорів дарування замість договору соціального обслуговування, визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування обдарованому та продовження позивачем проживати у будинку після укладення спірного правочину.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем належним чином доведено факт укладення оспорюваних договорів внаслідок помилки з її боку.

Так, в ході судового засідання достовірно встановлено, що відповідач підтримувала з позивачем родинні відносини, постійно приїздила до неї, допомагала по господарству. Пропозиція ОСОБА_1 проживати разом стала причиною переїзду відповідача із своєю сім`єю у будинок позивача для спільного проживання.

Крім того, позивач залишилася зареєстрованою у будинку та проживає разом з відповідачем після укладення договорів дарування будинку та земельних ділянок, відповідач надавала їй необхідну допомогу, якої вона потребувала у силу свого віку.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 не має у власності іншого житла (а.с.23-28). Отже житловий будинок по АДРЕСА_1 , був єдиним житлом позивача.

Враховуючи викладені обставини, а також вік позивача, колегія судів приходить висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, у разі визнання договору дарування недійсним відповідно до ст. 216 ЦК України буде повернення сторін у попередній стан.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування із застосуванням наслідків недійсності правочинів та скасуванням реєстрації права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, набуте за оспорюваними договорами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при задоволенні позову та апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2977,20 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 4465,80 грн за перегляд справи апеляційним судом. Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч.1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шабатіна Дмитра Євгеновича задовольнити.

Скасувати рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 05 червня 2023 року та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник Зоєю Дмитрівною, зареєстрований за № 769, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник Зоєю Дмитрівною, зареєстрований за № 770, кадастровий номер :01:002:0363, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0363.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Сумської області Гребіник Зоєю Дмитрівною і зареєстрований за № 771, кадастровий номер :01:002:0364, та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1367 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0364.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2977 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) гривень 20 копійок судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 4465 (чотири тисячі чотириста шістдесят п`ять) гривень 80 копійок судового збору за перегляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина