КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/2515/21 Головуючий у 1 інстанції: Котвицький В.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Крижанівської Г.В., Матвієнко Ю.О.,

секретар Ткаченко В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Равлюка Віталія Васильовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Денис Юрійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Зубков Д.Ю., про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що з грудня 1988 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , під час якого 25 грудня 2006 року вони придбали нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . На початку 2021 року вона дізналася, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року її чоловік відчужив зазначену квартиру ОСОБА_1 . Вона не надавала згоди на розпорядження спільним майном подружжя, а тому просила визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , скасувати рішення приватного нотаріуса Зубкова Д.Ю., індексний номер: 27620593 від 28 грудня 2015 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Зубковим Д.Ю. за реєстровим № 797. Скасовано рішення приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю., індексний номер: 27620593 від 28 грудня 2015 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 12814372. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 солідарно витрати зі сплати судового збору у сумі по 908,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставини, що мають значення для справи. Зазначав, що ОСОБА_2 вже подавала до суду позов до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Зубков Д. Ю., ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу від 28 грудня 2015 року недійсним. Рішенням суду від 01 грудня 2021 року у справі № 753/7009/21 у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, а тому суд мав залишити новий позов ОСОБА_2 без розгляду. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що при оформленні оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 надав приватному нотаріусу Зубокову Д.Ю. власноручно написану заяву, що є неодруженим і надав паспорт громадянина України, в якому не було відмітки про реєстрацію шлюбу в Україні. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 . Також позов ОСОБА_2 поданий з пропуском позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року скасовано, а справу передано на новий розгляд суду апеляційної інстанції.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Д.Ю. погоджується з доводами апелянта та вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Представник ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 просять відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , а також, врахувавши висновки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 27 грудня 1988 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 з нотаріально завіреним перекладом з вірменської мови та копією паспорта ОСОБА_2 з відміткою про сімейний стан (а.с. 10-11 т. 1).

25 грудня 2006 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, зареєстрованим у реєстрі за № 7534. Квартира придбана відповідачем у спільну сумісну власність за письмовою згодою його дружини ОСОБА_2 (а.с. 12-13 т. 1). Для придбання квартири ОСОБА_3 взяв кредит у ЗАТ "Перший Український Міжнародний Банк" в сумі 207800 доларів США строком по 25.12.2026 року, уклавши 25.12.2006 року відповідний кредитний договір (а.с.20-22, т.1).

28 грудня 2015 року ОСОБА_3 здійснив відчуження зазначеної квартири ОСОБА_1 , уклавши договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю. та зареєстрований у реєстрі за номером 797 (а.с. 15-17 т.1).

28 грудня 2015 року ОСОБА_3 підписав на ім`я приватного нотаріуса Зубкова Д.Ю. повідомлення, що на момент набуття у власність квартири, що є предметом цього договору, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах ні з якою жінкою не знаходився, і ця квартира є його особистою приватною власністю; особи, які можуть поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану за цим договором квартиру або її частку, відсутні (а.с. 52 т. 1).

Позивачка ОСОБА_2 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_3 , просить визнати недійсним укладений останнім договір купівлі-продажу квартири, оскільки не надавала згоди на розпорядження їх спільним сумісним майном.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 . Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та скасував рішення приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю., індексний номер: 27620593 від 28 грудня 2015 року, про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, веденнядомашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і в статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт у судовому порядку. Водночас тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 205/1255/17.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Водночас згідно ч.4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже, відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачем ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2006 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . Враховуючи положення ст. 60 СК України, вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вказаний факт не спростовувався у ході розгляду справи.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28 грудня 2015 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 , яка є співвласником вказаної квартири.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 28 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та скасування рішення приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю., індексний номер: 27620593 від 28 грудня 2015 року, про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для залишення позову ОСОБА_2 без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Згідно з матеріалами справи в провадженні Дарницького районного суду міста Києва дійсно перебувала справа № 753/7009/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Зубкова Д. Ю. та ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу від 28 грудня 2015 року недійсним та скасування рішення (т. 1 а. с. 87, 88).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року у справі № 753/7009/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку з неналежним складом сторони відповідача. Роз`яснено ОСОБА_2 право на звернення з новим позовом до належних відповідачів, тобто обох сторін оспорюваного договору (т. 1 а. с. 106).

У даній справі ОСОБА_2 заявила позов до іншого кола відповідачів - ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . Отже, позови у справах № 753/7009/21 та 753/25154/21 різняться за складом сторін і у розумінні пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України не є тотожними, що вказує на відсутність підстав у суду для залишення позову ОСОБА_2 без розгляду.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_2 пропущений строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 не була учасником оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного 28 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що про укладення її чоловіком договору купівлі-продажу квартири дізналася у лютому 2021 року.

У матеріалах справи відсутні докази на спростування наведених позивачкою обставин. Відтак, у суду відсутні підстави вважати встановленим, що позивачкою було пропущено строки позовної давності при зверненні із даним позовом.

Скасовуючи попереднє рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), шляхом його уточнення та зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.Отже, за позицією Великої Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, суди під час розгляду спорів про недійсність договору у зв`язку з ненаданням одним із подружжя згоди на відчуження спільного майна мають з`ясовувати, чи був добросовісним набувач такого майна (контрагент за договором). Водночас,суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули, не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року, не перевірили, чи був добросовісним набувач квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 , та дійшли передчасного висновку про задоволення позову про визнання недійсним оспорюваного договору лише за фактом відсутності нотаріальної згоди позивача як другого з подружжя та співвласника майна.Також, Верховний Суд вказав, що під час нового розглядусправи суду апеляційноїінстанціїналежитьврахувативикладене, встановити, чи діяв ОСОБА_1 недобросовісно, зокрема, чи за обставинамисправи знав, а чи не міг не знати про те, щомайноналежитьподружжю ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) на правіспільноїсумісноївласності і що той з подружжя, хтоуклавдоговір, не отримавзгоди на це другого з подружжя.

Виконуючи вказані вказівки Верховного Суду, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом даного спору між ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 28 грудня 2015 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю.

Натомість предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) була справа, в якій предметом позову було визнання недійсним з підстав відсутності згоди одного із подружжя договору дарування частки у статутному капіталі приватного підприємства, який укладений іншим із подружжя у простій письмовій формі.

При цьому при нотаріальному посвідченні договорів чинним законодавством передбачено механізм перевірки нотаріусом таких договорів на предмет відповідності їх Закону, наявності у продавця права на об`єкт нерухомого майна, який визначено предметом договору, а також прав на такий об`єкт третіх осіб. При нотаріальному посвідченні договорів щодо розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, вимагається нотаріально посвідчена згода іншого з подружжя на розпорядження такими майном.

Відтак, обставини, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), не є релевантними обставинам у даній справі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що перед укладанням оспорюваного договору у своїй заяві від 28 грудня 2015 року на ім`я приватного нотаріуса Зубкова Д.Ю. ОСОБА_3 повідомив, що на момент набуття у власність квартири, яка є предметом цього договору, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах ні з якою жінкою не знаходився, і вказана квартира є його особистою приватною власністю; особи, які можуть поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану за цим договором квартиру або її частку, відсутні.

Надання ОСОБА_3 такої заяви не виключало здійснення перевірки нотаріусом вказаних ним фактів та не надавало відповідачам права на укладення оспорюваного договору.

Надаючи оцінку доводам апелянта та висновкам Верховного Суду в даній справі, колегія суддів враховує, що у поданому ОСОБА_3 приватному нотаріусу Зубкову Д.Ю. при посвідченні оспорюваного договору правовстановлюючому документі на квартиру АДРЕСА_1 зазначено, що 25 грудня 2006 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 (п. 15 договору) (а.с. 13 т. 1).

В суді апеляційної інстанції приватний нотаріус Зубков Д.Ю. пояснив посвідчення оспорюваного договору тим, що йому не було зрозуміло, що квартира набута ОСОБА_3 у спільну сумісну власність з ОСОБА_2 . У наданому ОСОБА_3 паспорті громадянина Україна відмітка про сімейний стан була відсутня. Пояснення приватного нотаріуса Зубкова Д.Ю. колегія суддів вважає неспроможними, в його силу фаху та професійної діяльності.

Колегія суддів вважає відхиляє доводи апелянта, що покупець квартири за оспорюваним договором діяв добросовісно. Інформація про те, що об`єкт відчуження належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_2 убачається з правовстановлюючого документу на квартиру, не є прихованою та не потребувала перевірки як з боку ОСОБА_1 , так і приватним нотаріусом Зубковим Д. Ю..

Долучені до справи докази підтверджують набуття спірної квартири ОСОБА_3 на підставі договору від 25 грудня 2006 року у спільну сумісну власність з ОСОБА_2 , а також відчуження квартири без згоди її співвласника ОСОБА_2 .

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи. Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Равлюка Віталія Васильовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Крижанівська Г.В.

Матвієнко Ю.О.