Постанова

Іменем України

19 вересня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11736/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач)

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 02 травня 2023 року

в складі судді Дубас Т. В.

у цивільній справі №369/10592/21 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

про стягнення заборгованості за договором позики

за зустрічним позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

про визнання договору позики та розписки недійсними,

та за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з двома позовами про стягнення чергових платежів з відповідачів, в яких посилаючись на невиконання зобов`язань за договором позики та з урахуванням заяви про об`єднання позовів просив стягнути з останніх грошові кошти в рівних частках по 1 300 000,00 грн, а всього 2 600 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 написала розписку про отримання за договором позики від позивача коштів у сумі 2 600 000,00 грн, в якій зазначено, що остання складена в присутності її чоловіка ОСОБА_3 . Вважав, що оскільки кошти були отримані ОСОБА_2 під час шлюбу, тобто в інтересах сім`ї, то зобов`язання з їх повернення мають обоє з подружжя в рівних частках, оскільки борг який виник, відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

В свою чергу відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на відсутність його нотаріально завіреної згоди на отримання позики його дружиною ОСОБА_2 , звернувся із зустрічним позовом про визнання договору позики за розпискою недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошове зобов`язання у сумі 2 600 000,00 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Також відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачкою не надано доказів на підтвердження факту отримання коштів за договором позики в інтересах сім`ї, адже кошти отримувалися з метою придбання ОСОБА_2 земельної ділянки та будівництва будинку, що вказує на те, що такі кошти отримувалися останньою в інтересах сім`ї.

Суд не дослідив та не взяв до уваги обставини, що якщо ОСОБА_2 уклала договір позики, за яким отримала 2 600 000,00 грн, для купівлі земельної ділянки та будівництва будинку в інтересах сім`ї, то обов`язок з повернення вказаних коштів виникають у обох з подружжя, тобто у ОСОБА_3 виник обов`язок зі сплати половини суми спільного сумісного боргу з його дружиною.

Зауважив, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 не спростував доказами той факт, що кошти, отримані ОСОБА_2 були витрачені нею не в інтересах сім`ї, а на особисті не пов`язані із сім`єю інтереси.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_3 , скориставшись наданим правом подав відзив на апеляційну скаргу, в якій посилалася на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, щодо наявності підстав для визнання вказаного боргу спільним сумісним боргом подружжя, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених в ній підстав. Крім того пояснив, що метою оскарження судового рішення в частині відмовлених позовних вимог є не відновлення порушеного права шляхом стягнення всієї суми боргу з ОСОБА_2 , а виключно вимога щодо стягнення половини заборгованості саме з ОСОБА_3 , як частини спільного боргу подружжя.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Пояснив, що рішенням суду першої інстанції не порушено право позивача на повернення позики відновлено шляхом стягнення всієї суми позики з ОСОБА_9 у повному розмірі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.02.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики № 1.

Відповідно до п. 1.1. Договору, у порядку та на умовах, які визначені цим Договором, Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти у розмірі 2 600 000,00 (два мільйона шістсот тисяч) гривень 00 копійок (далі - грошові кошти), а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у термін, встановлений цим Договором.

Сторони дійшли згоди про відсутність процентів, комісій та інших платежів за користування позикою.

Згідно п. 1.3. мета надання грошових коштів: придбання Позичальником в інтересах сім`ї земельної ділянки в АДРЕСА_1 , та будівництво будинку на придбаній земельній ділянці.

Передання грошових коштів Позикодавцем Позичальнику відбувається у день підписання цього Договору. Позичальник складає розписку про отримання грошових коштів у присутності свідків у розмірі, який зазначений у п. 1.1 Договору, та передає її Позикодавцю.

Відповідно до п. 3.1. договору сторони погодили, що виконання зобов`язань щодо повернення грошових коштів позичальником буде здійснюватись частинами в строк зазначений в п. 3.1.1 -3.1.14.

02.02.2015 ОСОБА_2 написано розписку про отримання коштів від Позивача у сумі 2 600 000,00 (два мільйони шістсот тисяч) гривень 00 копійок.

Судом також встановлено, що грошові кошти за договором позики від 02.02.2015 набуті ОСОБА_2 в період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 .

Грошові кошти не були повернуті ОСОБА_1 , відповідно до строків встановлених у договорі позики.

Оскільки апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 , а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося ні позивачем, ні ОСОБА_2 , колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з недоведеності солідарно характеру заборгованості та відсутності підстав для стягнення половини суми заборгованості з ОСОБА_3 як частини спільного боргу подружжя.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 Сімейного Кодексу України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як вже вказувалось вище та вбачається з матеріалів справи, грошові кошти за договором позики від 02.02.2015 отримані ОСОБА_2 в період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 .

Разом з тим матеріали справи не містять доказів, що співвідповідач ОСОБА_3 був обізнаний про укладення 02 лютого 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 договору позики, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 600 000,00 грн. та був присутній при підписанні вказаного договору і написанні розписки.

Зазначення ОСОБА_2 у розписці про те, що ОСОБА_3 був присутній під час отримання позики, без його підпису у розписці, не доводить такого факту в силу суб`єктивного зазначення таких обставин ОСОБА_2 .

Також, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується факт надання ОСОБА_3 згоди на укладання договору позики його дружиною в інтересах сім`ї. Дійсно матеріали справи не містять нотаріально завіреної згоди ОСОБА_3 на укладання такого правочину ОСОБА_2 .

Саме по собі зазначення в договорі позики та розписці мети отримання ОСОБА_2 грошових коштів, а саме придбання нею в інтересах сім`ї земельної ділянки та будівництва будинку, без доказів цільових витрат отриманих коштів, не може безумовно свідчити про те, що такі кошти були витрачені на декларовану мету, тобто в інтересах сім`ї. А на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК) судове рішення ґрунтуватися не може.

Отже матеріалами справи не доведено, що позика ОСОБА_2 отримана та витрачена в інтересах сім`ї, як і не доведена згода ОСОБА_3 на отримання токої позики ОСОБА_2 , відтак вказане зобов`язання не є спільним зобов`язанням подружжя.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності солідарного характеру щодо виконання зобов`язання відповідачами за договорами позики перед позивачем.

Відтак, доводи скаржника щодо неправильного застосування норм матеріального права, в частині оскарження судового рішення щодо відмовлених позовних вимог до ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження. Інші доводи скаржника не спростовують висновок суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині відмовлених позовних вимог до ОСОБА_3 без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська