КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/8502/22 Головуючий у І інстанції Трусова Т.О.
Провадження № 22-ц/824/7123/2023 Головуючий у ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року у справі № 753/1908/15-ц задоволено його позовні вимоги та, зокрема: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 грудня 2013 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 ; визнано недійсними електронні торги проведені 30 липня 2015 року з продажу цієї квартири та скасовано акт про її реалізацію від 06 серпня 2015 року; визнано за ним право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом та витребувано квартиру на його користь від ОСОБА_6 .

Незважаючи на те, що 18 березня 2021 року вищевказане рішення суду набрало законної сили, 16 квітня 2021 року ОСОБА_6 здійснив відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Позивач посилається на те, що спірне нерухоме майно вибуло з його володіння поза його волею, у зв`язку з чим ним і подається цей віндикаційний позов.

ОСОБА_2 просив суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на його користь квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року позов задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру загальною площею 33,6 кв. м, житловою площею 21,7 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 5 592 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Санамян О.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири. Посилається на незастосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові Касаційного цивільного суду у справі № 645/4220/16-ц, відповідно до яких конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає своє майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Кічужинець Л.М. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування спірної квартири з володіння відповідача, яка у свою чергу не позбавлена права на відшкодування завданих збитків у розмірі вартості сплаченої ОСОБА_6 суми коштів за квартиру.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Санамян О.О. підтримала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача - адвокат Кічужинець Л.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 січня 2020 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/1908/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , Дніпровського РВ ДВС м. Києва, ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Глухівської державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Д.В., приватний нотаріус Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської області Хлопчанюк Р.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бахмут І.М., про визнання довіреностей недійсними, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування арешту на квартиру, визнання недійсними електронних торгів, скасування акта про реалізацію квартири, визнання права власності на квартиру, витребування майна чужого незаконного володіння.

Вказаним рішенням позов ОСОБА_2 задоволено та визнано недійсними: довіреність від імені ОСОБА_3 , видану ОСОБА_7 06 серпня 2009 року за реєстровим № 1801, посвідчену державним нотаріусом Глухівської районної державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Д.В; довіреність, видану ОСОБА_7 , що діяв від імені ОСОБА_3 , в порядку передовіри, 23 жовтня 2013 року за реєстровим № 217, ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської області Хлопчанюком Р.В. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 03 грудня 2013 року за реєстровим № 451, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут І.М.; скасовано арешт, накладений на зазначену квартиру, у виконавчому провадженні № 47122941. Визнано недійсними електронні торги проведені 30 липня 2015 року з продажу спірної квартири, оформлені протоколом № 104340; скасовано акт про реалізацію вказаної квартири від 06 серпня 2015 року, затверджений в.о. начальника ВДВС у Дніпровському районі м. Києва Клименком Р.В. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 та витребувано квартиру від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 .

Задовольняючи позов, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не підписував довіреності, не уповноважував будь-кого на розпорядження спірною квартирою, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги та в установленому законом порядку звернувся із заявою про прийняття спадщини, нерухоме майно вибуло з володіння спадкодавця не з його волі, квартира реалізована на електронних торгах не належала боржнику.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_6 подав на них касаційну скаргу, а 16 квітня 2021 року здійснив відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_1 за договором купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованим у реєстрі за № 2699, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка 305397520 від 20 липня 2022 року).

Постановою Верховного Суду від 25 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року - без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду у справі № 753/1908/15-ц установлено, що після оголошення ОСОБА_3 померлим його сином - ОСОБА_2 , як спадкоємцем за законом першої черги, була успадкована квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки право на спірну квартиру належить позивачу з моменту відкриття спадщини, що було засвідчено рішенням суду, яке набрало законної сили, будь-які дії інших осіб, спрямовані на перехід права власності до третіх осіб поза волею власника майна, є неправомірними. Вказане стосується і договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Аналіз змісту статті 228 ЦК України, яка визначає правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, дає підстави для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_6 та відповідачем, таким, що порушує публічний порядок, оскільки при наявності чинного рішення суду про визнання права власності на квартиру за позивачем та витребування квартири з незаконного володіння ОСОБА_6 є очевидним, що він був спрямований на незаконне заволодіння майном позивача, що унеможливлює здійснення ним жодної з правомочностей власника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне майно вибуло з володіння власника неправомірно та поза його волею, а договір купівлі-продажу в силу його нікчемності не може породжувати правових наслідків у вигляді переходу прав володіння, користування і розпорядження майном до ОСОБА_1 .

Суд не досліджував питання добросовісності чи недобросовісності дій відповідача при набутті спірного майна (її обізнаності з відсутністю у продавця майна права на його відчуження), оскільки відсутність рішення власника, спрямованого на відчуження майна, означає, що вказана особа володіє ним незаконно, без відповідної правової підстави.

Відтак на підставі аналізу наведених правових норм та установлених фактів суд дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_2 про витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення закріплені також у Цивільному кодексі України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування.

За положеннями частини третьої статті 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею, яке в даному випадку не є предметом розгляду, виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Статті 15, 16 ЦК України та стаття 4 ЦПК України закріплюють право кожної особи на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правовою підставою вимог позивача до ОСОБА_1 є положення статті 387 ЦК України, яка надає власнику право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з усталеною судовою практикою (сформованою ще Верховним Судом України та підтриманою Верховним Судом) у відносинах власника з особою, за якою майно зареєстроване на праві власності (новим набувачем) при відсутності між ними договірних (зобов`язальних) відносин можуть використовуватися лише речово-правові способи захисту.

Одним з таких способів захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння, при цьому власник за наявності законних підстав може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Умови, за яких власник має право витребувати свою річ у добросовісного набувача, встановлює стаття 388 ЦК України.

За приписами частини першої цієї норми власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, які він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції вірно встановлено що на момент оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 це майно на праві власності в порядку спадкування уже належало ОСОБА_2 , який волю на відчуження належного йому майна не виявляв.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника неправомірно та поза його волею, а договір купівлі-продажу в силу його нікчемності не може породжувати правових наслідків у вигляді переходу прав володіння, користування і розпорядження майном до ОСОБА_1 .

В оцінці доводів апеляційної скарги щодо добросовісності відповідача при набутті спірної квартири та неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові Касаційного цивільного суду у справі № 645/4220/16-ц, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

ЦК України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Такі ж права має законний володілець майна.

ЦК України передбачено серед способів захисту порушених прав віндикацію та реституцію.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України витребування майна власником від добросовісного набувача можливе за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У відповідності до вимог статей 330, 387, 388, 396 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15 та від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_2 поза його волею, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з порушенням прав позивача та після набрання рішенням суду у справі № 753/1908/15-ц законної сили, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, для витребування квартири із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що витребування майна призвело до безоплатного позбавлення права власності ОСОБА_1 як добросовісного набувача, є неспроможними, оскільки відповідач може захистити своє право на отримання сплачених нею за договором купівлі-продажу грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця ОСОБА_6 , у якого квартира була також витребувана у судовому порядку на користь позивача ще до її відчуження.

За змістом частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені обставини справи, в тому числі в судових рішеннях у справі № 753/1908/15-ц, у даному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у відповідача спірної квартири, яка вибула з володіння позивача поза його волею, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та висновкам Верховного Суду України у зазначеній частині, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц(провадження № 61-19921св18) є необґрунтованими, оскільки висновки у вказаній справі та у справі, яка переглядається, а також предмети позовів і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

За змістом ЦПК України, в тому числі частини четвертої статті 263 ЦПК України, Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Враховуючи наведене, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки районного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведеній постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, на які посилалася відповідач в апеляційній скарзі.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 рокуу даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній